Видавництво

«КРИМ» Сімферополь 1969

ЛЕГЕНДИ КРИМУ

Передмова М. Т. Рильського

С(УКР)1

Л-38

7-3-3Упорядник Г. Таран

84 68МХудожник ІО Белькович

КВІТИ З ЧОРНОМОРСЬКОГО БЕРЕГА

рекрасна, запашна природа Криму, багатовікова і трагічна його історія, в якій переплелися шляхи багатьох народів і племен на

шої Батьківщини, відбилась їх героїчна боротьба проти іноземних загарбників, «им же несть числа»,— все це не могло не привернути уваги поетів, художників, композиторів...

Два великих поети слов'янства — Пушкін і Міцкевич — віддали належне у своїй творчості кримській темі. Кримський пейзаж, життя людей цього сонячного півострова підказали не одну натхненну сторінку Максиму Горькому, Лесі •Українці, Михайлу Коцюбинському, Олександру Олесю, Володимиру Маяков- ськом\.

Широко відбилось минуле Криму і в творчості безіменних народних поетів, у фольклорі. Саме повітря Криму, його мальовничі гори, його прибережні скелі, його гаї, сади, виноградники, я б сказав, дихають поезією, навівають легенди, казки, пісні.

Історія Криму невід'ємна від історії України і Росії.

Для України козацьких часів кримські міста були пов'язані з страшним словом неволя, з татарськими наскоками на мирні селища, а також з прославленими походами запорожців проти турецько-татарських поневолювачів.

Відображення подій того часу ми бачимо у багатьох геніальних рядках Тараса Шевченка.

Народ Росії звершив безсмертні патріотичні подвиги в дні Кримської війни 1853—1856 рр. Подвиги ці також відбились у численних літературних творах, серед яких на перше місце слід поставити безмежно правдиві «Севастопольские рас- сказьі» Льва Толстого. С. М. Сергєєв- Ценський, якого заслужено можна назвати співцем Криму і який був сином одного із захисників Севастополя під час цієї війни, присвятив їй тритомний роман «Севастопольская страда», що користується великою популярністю у наших читачів. Міцно пов'язані з Кримом життя і творчість незабутнього П. А. Павленка.

Боротьба за радянський Крим, оборона Севастополя проти фашистських загарбників у дні Великої Вітчизняної війни вписали безсмертну сторінку в історію радянського народу. Ті вікопомні дні знайшли своє місце в радянській літературі. але вони, мені здається, ще чекають свого великого співця.

Під благодатним сонцем радянського ладу, на спокійних хвилях мирного будівництва Крим, як складова частина Української РСР, творить нове життя, насаджує нові сади і виноградники, розквітає небувалим цвітом, разом з усіма землями Радянського Союзу йде до променистих вершин комунізму.

Та в безхмарні дні сучасності ми не можемо забути гроз минулого.

У цій книжці зібрана, звичайно, тільки частина кримських легенд і переказів, чудових за своєю простотою і внутрішньою правдивістю. В цих творах багато фантастики, іноді в них діють чарівники і чарівниці, надприродні сили... Та головна дійова особа в них — народ, трудовий народ з його мужністю, великодушністю і благородством. Вірність рідній країні і рідному народові, дівоча чистота і незрадливе кохання оспівуються в легендах про далеке і близьке минуле Криму, з яким доречно знайомить нашу громадськість кримське видавництво.

Гадаю, що наші фольклористи, вітаючи появу «Легенд Криму», з найпнльні- шою увагою збиратимуть і вивчатимуть далі народні твори, присвячені цьому чудовому півострову.

А читачі, я певен, подякують за цю книжку, за цей віночок свіжих, росяних, запашних квітів з чорноморського берега.

Максим Рильський

ІФІГЕНІЯ В ТАВРІДІ

исленне грецьке військо зібралось в похід па Трою. Але ось уже кілька днів кораблі стояли біля берега і не могли відплисти: дув супротивний вітер. Цей вітер послала богиня Артеміда, розгнівавшись на грецького царя Агамемнона за те, що той вбив її священну лань.

Даремно чекали греки, що вітер зміниться. Він не вщухав.

В таборі, що розкинувся на березі моря, почалися хвороби. Воїни все відвертіше висловлювали своє невдоволення.

Аж ось віщий Калхас оголосив:

Лише тоді змилостивиться богиня Артеміда, коли принесуть їй в жертву прекрасну дочку Агамемнона Іфігенію.

Зажурився Агамемнон. Невже судилося йому втратити свою кохану доньку?

Прекрасна і велична пройшла Іфігечія серед незліченних рядів воїнів і стала біля жертовника. Заплакав Агамемнон, глянусши на свою юну дочку, і, щоб не бачити її смерті, закрив обличчя своїм широким плащем.

Всі мовчали. Віщий Калхас вийняв з піхов жертовного ножа і поклав його в золоту корзину. На голову дівчини він одягнув вінок. Вийшов з рядів воїи Ахілл. Взяв посудину з свяченою водою і жертовне борошно з сіллю, окропив водою Іфігенію і жертовник, посипав борошном голову Іфігенії і голосно звернувся до Артеміди:

Всемогутня богине Артемідо! Пошли нашому війську щасливе плавання до троянських берегів і перемогу над ворогами.

Взяв Калхас у руки жертовного ножа і заніс його над Іфігенією. Але ие впала вона з передсмертним стогоном. Замість неї біля вівтаря лежала закривавлена лань.

Сталося велике чудо: богиня Артемі- да зглянулась на Іфігенію і зберегла їй життя, пославши на жертовник лань.

Вражені чудом, скрикнули всі воїни. Голосно і радісно скрикнув і віщий Калхас:

— Ось та жертва, якої вимагала велика дочка громовержця Зевса — Артемі- да! Радійте, греки, нам обіцяє богиня щасливе плавання і перемогу над Троєю.

І справді, не була ще на жертовнику спалена лань, як подув попутний вітер. Не гаючи часу, греки квапливо почали готуватися до відплиття.

Богиня Артеміда, врятувавши Іфігенію, перенесла її на берег Евксинського

Понту, в далеку Тавріду. Там Іфігенія стала жрицею в храмі богині Артеміди.

Минуло багато років. Брат Іфігенії Орест, який виріс за цей час і став сміливим, мужнім воїном, вирушив разом із своім нерозлучним другом Піладом у невідому країну Тавріду. Він мав викрасти там священну статую Артеміди і привезти її в Грецію.

Після щасливого плавання Орест і Пі- лад прибули в Тавріду. Сховавши свій корабель серед прибережних скель, відважні мандрівники ступили на чужу землю. Тут їх підстерігала небезпека.

У таврів, місцевих жителів, існував такий звичай: всіх чужоземців вони приносили в жертву богині Артеміді. Священнодійство вершила жриця, що не знала шлюбного факела. Вона приводила чужоземця до вівтаря, і той падав під ударом дівочого меча. Голова жертви на догоду богині Артеміді прикріплювалась біля храму на високому стовпі.

Орест, звичайно, і гадки не мав, що цей сумний обряд ось уже багато років справляє його сестра Іфігенія.

Відважні мандрівники непомітно підкрались до храму Артеміди. Це був величний будинок, що спирався на численні колоии. До нього вели широкі мармурові сходи. Біля храму височіли стовпи, на яких стирчали людські голови. Зрозумівши, що вдень статую Артеміди не вдасться викрасти, Орест і Пілад сховались недалеко від храму і стали дожидатися иочі.

Але трапилось так, що Ореста і Піла- да помітила варта. Після короткої, але запеклої сутички їх зв'язали і відвели до таврського царя Фоапта, найславетнішого і наймогутнішого у водах Евксинських. Цар спитав полонених, звідки вони і чого прибули до його країни, а потім сказав, що за місцевим звичаєм вони будуть удостоєні високої честі: їх принесуть в жертву богині Артеміді.

Вранці Ореста і Пілада зв язаних привели в храм, де біля вівтаря, зробленого з білосніжного мармуру, на них вже чекала жриця. Покропивши їх свяченою водою, Іфігенія мовила:

Вибачте, юнаки, я не з своєї волі виконую цей жорстокий обряд. Такий звичай тутешнього племені. Скажіть мені, хто ви?

Почувши, що вони греки і що обидва з її рідного міста, Іфігенія сказала:

Хай один з вас стане жертвою нашій святині, а інший повезе звістку від мене на батьківщину.

Орест і Пілад були завжди заодно, жили в згоді і ніколи не сварились. Але тут вони засперечались не на жарт. Пілад, бажаючи врятувати друга, наполягав, щоб у дорогу вирушив Орест. А Орест твердив, що він один винен у всьому і що саме він загине на чужині.

Поки юнаки сперечались, кому вмерти, Іфігенія писала листа своєму братові,якого вона покинула колись ще немовлям. І тільки тоді, коли Іфігенія простягла Орестові листа, брат і сестра впізнали один одного.

Невимовно зраділи всі троє з такої несподіваної зустрічі і стали думати, як врятуватись їм і як вивезти священну статую Артеміди.

І вирішила Іфігенія вдатись до хитрощів. Вона сказала царю таврів Фоапту, що нібито статуя Артеміди опоганена і що треба обмити в морі і її і жертви — двох чужинців. Погодився з цим Фоапт.

В урочистій процесії пішла Іфігенія з прислужницями храму на берег моря до того місця, де був схований корабель. Прислужниці несли статую Артеміди, а воїни царя вели зв'язаних Ореста і Пі- лада.

Прийшовши до моря, Іфігенія наказала воїнам піти геть, бо вони не мали права бути свідками таємного обряду обмивання. Коли воїни пішли, сестра звільнила

172 384

брата та його друга і поспішила з ними на корабель.

Підозрілим здалося таврським воїнам, що надто довго триває обряд обмивання. Вони повернулись на берег і, на превеликий подив, побачили за скелею чужий корабель. на якому полонені й жриця вже зібрались тікати.

Кинулись воїни на корабель, схрестили мечі, зав'язався запеклий бій. І хоч воінів було багато, Орест і Пілад примусили їх втекти. Не встиг гінець повідомити царя Фоапта про те, що сталось, як гребці сіли на весла, і грецький корабель вийшов у відкрите море.

ПОНТ АКСИНСЬКИИ

І ПОНТ ЕВКСИНСЬКИИІГ

авно це було. Так давно, що навіть лік часу ішов у зворотну сторону. Жило в Тасріді горде і миролюбне плем'я горян. Жили тихо і мирно. Ні на кого не нападали і на них ніхто не нападав. Обробляли землю і ростили дітей.

Розумні руки горян навчились вирощувати на схилах гір запашний солодкий виноград і троянди. Непіддатливе гірське пасмо, але горяни — народ терплячий і роботящий. З берегів моря в кошиках приносили вони землю і засипали нею

розколини. І добрішали гори, вкриті виноградниками і садами.

У гірських лісах водилось багато дичини, а горяни були вправними стрільцями. Але вони не зловживали зброєю і натягували тятиву лука тільки тоді, коли потрібна була їжа.

Селище горян багатішало з кожним роком...

Почули про Тавріду в далекій Елладі, задумали греки підкорити цю багату землю.

Біля берегів 1 авріди з'явилась сила- силенна фелюг. В них сиділи озброєні елліни. Вони хотіли під покровом ночі підійти до берега і напасти на сонних горян. Та море раптом засвітилось голубуватим полум'ям, і горяни побачили чужинців. Чорні грецькі фелюги йшли пач-е по сріблу. Весла розбризкували воду, і бризки мерехтіли, як зірки на небі. Навіть піна біля берегів світилась блакитним мертвим сяйвом.Ч

Сполошилось селище горян. Жінки і діти сховались в печери, а чоловіки приготувались відбити натиск. Вони зрозуміли, що битва буде жорстокою, не на життя, а на смерть: греків було видимо невидимо.

Але тут наче хмари заволокли небо. Це велетенські орли-грифи злетіли зі скель і полинули до моря. Розпластавши величезні крила, орли почали кружляти над грецькими фелюгами. Злякано закричали елліни і закрили голови щитами. Пролунав грізний клекіт грифа-верховода, і птахи своїми залізними дзьобами кинулись довбати дерев'яні щити, обтягнуті шкірою.

Зраділи горяни, побачивши підтримку з неба, і почали зштовхувати у воду величезні валуни.

Забурхало, заштормило море, піднялися на ньому хвилі, як гори. Вони були такі великі, що солоні бризки, пробивши морок ночі, дісталися до сонця і викликали дощ. Над морем стояв суцільний стогін і гуркіт.

Страх взяв еллінів, і вони повернули свої фелюги назад. Та мало хто дістався до своїх берегів.

Відтоді греки стали називати це море Понтом Аксинським —- Негостинним морем. І наказали дітям своїм, щоб ніколи не піднімали зброї проти жителів Тавріди і ніколи не намагались пройти по Понту Аксинському.

Багато чи мало минуло відтоді часу, тільки знову почало вабити греків на сонячні береги багатої Гавріди. Та вони добре пам'ятали наказ своїх предків, і не тисячі фелюг вийшли в Понт Аксин- ський, а лише п'ять. І сиділи у фелюгах не озброєні воїни, а мирні посли з багатими дарунками для горян.

1 домовилися горяни з греками, і поклялися, що ніколи не піднімуть зброї один проти одного.

Відтоді й оселилися елліни далеко від

Еллади і щасливо зажили під сонцем Тавріди. Почали вони вирощувати виноград і троянди. Вели торгівлю з горянами і дивувалися: чому таке ласкаве море назване Аксинським — Негостинним?

Ні, це добре і гостинне море. І назвали греки море Понтом Евксинським — Гостинним морем...

Так і повелося відтоді. Хто йде до Чорного моря з відкритим серцем, воно завжди гостинне — Понт Евксииський. А для ворогів наших — Понт Аксин- ський. Негостинне.

ГІКІЯ — ГЕРОЇНЯ ХЕРСОНЕСУ

ув час, коли квітучим, багатолюдним Херсонесом правив перший архонт Ламах. Був він дуже багатий, мав багато золота і срібла, худоби і землі. Дім його — велика квадратна будівля — виходив на декілька вулиць. У міському мурі Ламах мав навіть окремі ворота, щоб його численні отари, повертаючись з пасовищ, не йшли через місто, а потрапляли прямо до кошари.

Гікія була єдиною дочкою Ламаха. Серед дівчат міста вона виділялася красою і розумом. Як справжня херсонесітка

Гікія палко любила рідне місто, що розкинулося на березі неспокійного Понта, і мріяла зробити для нього щось видатне.

В ті часи сусіднім Боспорськнм царством правив цар Асандр. Не давали йому спокою багатства Херсонесу. Пробував він силою захопити місто, та зазнав поразки. Тоді вирішив Асандр хитрістю оволодіти містом. Знав він, що у Ламаха є дочка, і запропонував свого сина з нею одружити. Сподівався вій, що після смерті Ламаха влада над Херсонесом перейде в руки його сина. Цар відкрив синові свій намір, і той погодився діяти так, як задумав батько.

Херсонесіти дозволили Ламаху шлюб Гікії з сином Асандра, але з умовою: чоловік Гікії ніколи не повинен виїжджати за межі Херсонесу, навіть для побачення з батьком. Якщо він посміє це зробити, буде покараний на смерть. Боспорці прийняли цю умову, і сии Асандра одружився з Гікією.

Палко і щиро покохала Гікія свого чоловіка. Він здавався скромною людиною, відданим громадянином Херсонесу, готовим на добрі діла.

Через два роки помер Ламах. На раді вельможних громадян було вирішено поставити на чолі управління містом не сина Асандра, зятя Ламаха, а іншого визначного херсонесіта, Зіфа, сина Зіфового.

Не здійснилися мрії чоловіка Гікії. Але він не відмовився від них і лише чекав слушної нагоди. Щоб добитися свого.

В першу річницю смерті батька Гікія схотіла вшанувати його пам'ять і з дозволу ради міста влаштувала поминки. Вона запросила до себе багатьох громадян міста і роздавала їм вино, хліб, масло, м'ясо, рибу — все, чим багатий був її дім. Всі дякували Гікії за добре серце.

Міські власті дозволили їй так Щороку вшановувати пам'ять свого батька.

Цим вирішив скористатися чоловік Гі- кії. Він послав у Пантикапей до батька вірного раба із звісткою, що знайшов шлях, як оволодіти Херсонесом.

Батько став надсилати синові морем по десять-дванадцять відважних юнаків начебто з дарунками для нього і Гікії. Човни боспорян входили до бухти Символів. Син Асандра посилав туди коней, на яких боспорські юнаки привозили подарунки. Від'їзд гостей чоловік Гікії призначав иа пізній вечір, коли стемніє. Відійшовши трохи від міста, боспорці звертали з дороги, виходили на стежки, якими йшли отари Аамаха, і через окремі ворота в міському мурі непомітно пробирались до Херсонесу. Тут їх ховали в підвалах будинку Гікії. А гребці в човнах відчалювали з бухти в напрямі Боспора ніби нічого й не сталося.

Син Асандра відкрив таємницю змови трьом рабам, вивезеним з Боспора. Один з них супроводжував боспорських юнаків до бухти, а потім повертався в Херсонес і доповідав міській варті, що гості поїхали. Другий проводжав босгю- рян до воріт, третій вводив їх в дім Ла- маха, де вони і ховалися у підвалах. Ці ж раби носили схованим їжу і воду.

Все це робилось потай. Сама Гікія і гадки не мала, що діється в неї вдома.

Для здійснення свого задуму боспор- ськніі царевич обрав третю річницю смерті Ламаха. За два роки він таємно зібрав близько двохсот боспорських воїнів. Снн Асандра розраховував, що в день пам'яті архонта всі херсонесіти допізна весели- тимуться і добре сп'яніють. Коли вони полягають спати, він виведе захованих змовників і захопить місто. Флот його батька був готовий до нападу на Херсонес.

Випадкова пригода розкрила змову.

Одна з улюблених служниць Гікії провинилась. Щоб покарати служницю, її замкнули в кімнаті над підвалом, де ховалися боспорські воїни. Служниця на са- ноті пряла льон і ненароком упустила прядку, яка покотилась до стіни і потрапила в глибоку щілину. Щоб дістати її, дівчина підняла цеглину в підлозі і крізь отвір побачила у підземеллі озброєних людей.

Обережно поклавши цеглину на місце, служниця покликала одну із своїх подруг і послала до пані, просячи прийти до неї, бо вона хоче сказати їй щось важливе.

Гікія відразу все зрозуміла. Інтереси свого народу вона ставила над усе, тому, ні хвилини не вагаючись, вирішила знищити ворогів, в тому числі і свого чоловіка, який виявився зрадником.

Двом своїм родичам Гікія доручила зібрати кращих людей міста. Одну умову поставила Гікія — вони повинні були поклястися, що за її повідомлення, якщо його визнають важливим, вона буде похована в межах міста.

Городяни поклялися виконати цю умову. Тоді Гікія сказала:

Я розкрию вам таємницю. Мій чоловік. від батька успадкувавши ненависть до нашого міста, таємно привів у дім багато озброєних боспорян. Як я здогадуюсь, вони збираються в день пам'яті мого батька напасти на нас і всіх знищити.

Затамувавши подих, слухали херсоне- сіти Гікію.

—- Незабаром цей день настане,— продовжувала Гікія - Хай він пройде так, як завжди. Приходьте в мій дім і веселіться, щоб вороги нічого не запідозрили. Поминайте мого батька, танцюйте на вулицях, але про небезпеку не забувайте і головне — багато не пийте. Вдома приготуйте хмиз і смолоскипи. Коли я подам знак, що треба кінчати бенкет, ви спокійно розійдетесь по домівках. Я раніше, ніж звичайно, звелю замкнути ворота. А ви відразу ж висилайте слуг з хмизом і смолоскипами. Хан вони обкладуть ними мій дім, всі входи і виходи. Щоб дерево

швидше загорілось, звеліть облити його маслом. Коли я вийду, ви запалите хмиз, а потім оточите будинок і стежитиме, щоб ніхто з нього не вийшов живим. А тепер ідіть і приготуйте все, що я говорила. І не забувайте про свою клятву.

Як було домовлено, в день пам'яті Ламаха населення міста цілий день веселилося на вулицях. Гікія щедро роздавала вино на бенкеті, часто вгощала свого чоловіка, сама ж не пила, як і її рабині: вона наказала наливати собі воду в келих пурпурового кольору, де вода здавалась вином.

33

Коли настав вечір, і громадяни, ніби втомившись, розійшлись по домівках, Гікія позвала чоловіка на відпочинок. Він охоче погодився, бо боявся викликати в неї будь-яку підозру. Воиа наказала заперти ворота і принести їй, як звичайно, ключі. І відразу ж звеліла надійним служницям виносити з дому одяг, золото, різні коштовності.

З 384

Діждавшись, поки все заспокоїлось і < и янілий чоловік заснув, Гікія вийшла з опочивальні і замкнула за собою двері, покликала служниць і разом з ними покинула двір. Па вулиці вона сказала, щоб підпалили дім з усіх боків.

Вогонь швидко охопив будинок. Бос- порські воїни намагались врятуватись, та "їх тут же вбивали. Вони всі до єдиного були знищені.

Ось так Гікія врятувала рідне місто Херсонес від смертельної небезпеки.

Вдячні громадяни незабаром постави- \н на честь Гікії на головній площі дві статуї. На одній вона повідомляла про змову чоловіка, на другій — мстила ворогам. На постаментах були вирізьблені написи, які розповідали про подвиг Гікії.

ЯК ВИНИКЛА ЯЛТА

далекі часи з Константинополя, столиці Візантійської імперії, вирушило кілька кораблів на пошуки нових родючих земель. Нелегким було плавання, бо штормами і бурями зустрів мореплавців Понт Аксин- ський — Чорне море. Та не стало людям легше і тоді, коли стихла буря. На хвилі спустився густий туман і закрив обрій.

35

Багато днів блукали в безвісті моряки. На суднах вже скінчилися прісна вода та їжа. Аюди, ослаблі і втомлені, занепали духом і покірно чекали загибелі.

З*

Та якось рано-вранці подув легкий рятівний вітерець. Молочна пелена туману повільно почала розходитись. Яскраві сонячні промені вдарили людям у вічі, і зовсім недалеко вони побачили зелено-лілові гори.

Ялос! Ялос! Берег! Берег! —-закричав дозорець.

То була прекрасна Тавріда, казкова країна, де не буває зими, де повітря, сповнене морської вологи і пахощів трав, легке і цілюще де зріє чудовий виноград і пахнуть троянди.

Втомлені мандрівники піднеслися духом, налягли на весла і направили свої кораблі до берега.

На благодатній землі по сусідству з місцевими жителями вони заснували своє поселення, яке і назвали дорогим для себе словом «ялос», що означає по-грецьки — берег.

Відтоді, кажуть, місто і називається Ялтою.

СМЕРТЬ МІТРІДАТА

ітрідат був одним з иаймо- гутніших володарів древності. Він підкорив багато народів Сходу, завоював Херсонес, а потім велике Бос- порське царство й встановив своє панування на Поиті Евксинському.

Мітрідат був одним з найосвіченіших людей свого часу. Він знав двадцять дві мови і міг говорити з підвладними йому племенами, вершити суд над ними, не звертаючись до товмачів.

Мітрідат, як жоден із смертних, був міцно прив'язаний до життя. Він щоденнопротягом багатьох років приймав отрутні ліки і так привчив до них свій організм, що коли захотів померти, смерть не прийшла до нього.

Але, як і кожен володар, Мітрідат був жорстоким, несправедливим і само- впевненим. Це і згубило його.

Народи, що перебували під владою Мітрідата, не раз повставали проти тирана і намагались звільнитися від нестерпного гноблення. А з іншого боку Мітрідатові весь час загрожував могутній Рим, який прагнув захопити такі прекрасні землі, як Таврі я і Колхіда. Не маючи підтримки з боку таврів, скіфів, сарматів та інших народів, Мітрідат зазнавав від римських легіонів поразки за поразкою.

Останнього, нищівного удару завдав Мітрідатові римський полководець Пом- пеіі. Остаточно розгромлений, втративши своє військо, Мітрідат ледве втік і не встиг навіть забрати з собою свою хвору дочку Дріпетіну. Вона залишилась у фортеці Сингорії у євнуха Мінофіла, який лікував її від тяжкої хвороби.

Незабаром римляни підійшли до фортеці Сингорії і оточили її. Бачачи, що захисники фортеці збираються здаватися і що благородна дочка Мітрідата буде віддана на потіху жорстоким ворогам, Міно- філ одним ударом ножа вбив її, а другим покінчив з собою.

А тим часом Мітрідат, досягнувши Пантикапея, почав гарячково готуватися до нової битви з римлянами. Він вирішив боротися до останнього.

Та важко було старому, пораненому вовкові самому відбиватися від зграї шакалів. Зрозумів Мітрідат, що воєначальники його ненадійні, що друзі від нього відсахнулись і що довіритися нікому не можна.

Зібравши нове військо, Мітрідат звернувся до свого сина Фарнака:

-— Сину мій, на тебе одного надія. Бери військо й іди на ворога. Тобі доручаю я мою долю і долю моєї держави. Іди ж і повертайся з перемогою.

Не знав старий полководець, що син його теж незадоволений ним і давно думає про зраду. Вирішивши, що слушний час настав, Фарнак не повів військо назустріч римлянам, а повернув його проти батька. В містах Боспора, у Херсонесі спалахнуло повстання на бік повсталих перейшло багато воєначальників.

Великим гнівом запалав Мітрідат, коли почув про це. Не пам'ятаючи себе, не вірячи більше нікому і нічому, він стратив кількох своїх вірних друзів і разом з ними сина Ексиподра.

Потім він наказав заперти всі ворота фортеці, а сам піднявся на високу фортечну стіну і почав умовляти Фарнака: —- Опам'ятайся, сину мій! Подумай, що ти робиш!

Та невблаганний був Фарнак, і Мітрідат з гнівом продовжував:

— Що ж, хай збудеться те, чого ти

бажаєш: я помру... Але перед смертю своєю я проклинаю тебе...

Мітрідат швидко зійшов з фортечної стіни і зачинився в палаці. Він зібрав усіх своїх дружин, наложниць, дочок, наповнив келихи отруєним вином і,наказав:

— Пийте за перемогу!

Потім він переодягнувся в одяг простого воїна і сам випив отруту...

Але марно чекав смерті колись могутній цар. Вона не приходила. Навіть смерть перестала коритися йому.

—• О, прокляття! —вигукнув Мітрідат і згадав, що він невразливий для отрути і що йому не вдасться непомітно розпрощатися з життям. Тоді він вибіг з палацу, гукнув одного з тих воїнів, які вже прорвалися у фортецю, і підставив під ніж своє горло.

Так помер Мітрідат, і відтоді гора на Керченському півострові носить його ім'я.

ДІВОЧА БАШТАЖ\г«<

а вершині гори біля Судака стоїть самотня башта. До неї веде крута стежка з слідами вибитих у скелі східців.

Кажуть, що в ті давкі часи, коли Судаком володіли греки, в цій башті жила дочка архонта, горда красуня, рівної якій не було в усій Тавріді.

Кажуть, Діофант, кращий полководець Мітрідата, царя Понтіпського, марно добивався її руки, а місцева знатна молодь не сміла звести на неї очей.

Ніхто не знав, що прекрасна дівчина вже кохала — кохала простого сільського пастуха.

І ось як це сталось.

Улюблена прислужниця дочки архонта зірвалася з кручі і загинула. За звичаєм, нещасну дівчину поховали там, де вона вмерла, і на могильній плиті зробили заглиблення, щоб у ньому збиралась роса, а пташки, вгамовуючи спрагу, пурхали над могилою і співали померлій свої пісні.

Якось дочка архонта пішла на могилу своєї рабині погодувати пташок і побачила там пастуха. Юнак сидів задумавшись. Гарне смугляве обличчя його було сумне, а пишні кучері розсипалися по плечах і ворушилися під вітром.

Знатна дівчина спитала юнака, хто він, звідки родом.

Як бачиш, пастух, а родом... Мати знайшла мене в городі.

Вона усміхнулась.

А чого ти сумний?

Бо нема кому приголубити мене.

І засміявся, та так славно, що їй здалося. наче ніхто ніколи так не сміявся.

Розмовляючи, вони не помічали, як минав час. Обом було легко і радісно і ніщо не нагадувало, що вона — дочка архонта, а він — пастух. Хіба це так важливо, коли кохаєш?..

Відтоді тільки мріями про пастуха і жила прекрасна дівчина, а пастух вважав, що серед богів і людей не було щасливішого за нього.

Але якось побачили їх разом і донесли про це архонту. Наказав архонт схопити пастуха і кинути його в кам яний колодязь, холодний і тісний, як могила.

Минуло кілька днів, поки дізналась змучена горем дівчина, де її коханий. Ласкою, підкупом, хитрощами вона зуміла звільнити в'язня з темниці і привести ного до себе.

Непритомний лежав пастух у кімнаті дівчини, коли відчинилися двері і зайшов архонт. Він гнівно підняв руку, хотів щось сказати людям, які приишли з ним, але, побачивши смертельно бліду дочку, її повний рішучості погляд, відступив. Легка усмішка майнула по його обличчю.

Покличте лікаря,— звелів він.

Коли прийшов лікар, архонт сказав

йому голосно, щоб усі чули:

Я не хочу затьмарювати добрі почуття моєї доньки. Ти мусиш врятувати його заради її щастя.

І юнак був врятований.

Та архонт і не думав погодитися з вибором дочки. Він вирішив хитрістю розлучити їх, а потім якомога швидше видати дочку заміж.

Незабаром відходив корабель у Мілет. З цим кораблем архонт хотів відправити пастуха в Грецію нібито з важливим дорученням.

Архонт наказав юнакові готуватися в дорогу.

Через рік,— сказав він дочці,— корабель повернеться. Якщо твій коханий не зрадить тебе, ти побачиш на щог м білий знак. І тоді я не стан)' проти твого щастя. Але якщо на кораблі не буде такого знака, значить, він не вартий тебе. І ти мусиш погодитися, щоб твоїм чоловіком став Діофант.

А мореплавцям архонт наказав убити ргастуха по дорозі в Мілет.

Минув рік. Все неспокійнішою ставала дівчина, все частіше виходила дивитись, чи не прийшов корабель з білим знаком.

Якось все населення зібралось на пристані: прибув корабель з далекого Міле- та. Але сподіваного знака дочка архонта не побачила на щоглі.

Покликала вона рабинь і звеліла подати собі найкращу туніку, діадему з сапфіра і опала. Потім дівчина піднялась на вершину башти, туди, де її оперізують зубці.

— Покличте Діофакта, — попросила вона.

Незабаром на вершину башти прибіг закоханий полководець і кинувся до дочки архонта. Вона зупинила його жестом.

- - Ти домагався мене, не питаючи, чи потрібен ти мені,— сказала вона.— А ти ж знав, що я кохаю іншого — пастуха, який загинув десь або вбитий. Що ж ти хотів взяти в мене, якщо тобі не потрібне було моє серце? Я мусила стати твоєю наложницею, називаючись дружиною? Нікчемні люди і ти, і батько мій! Ви не знаєте, що таі;е любов! А я покажу вам.

Дочка архонта швидко підійшла до просвіту між зубцями і кинулась вниз.

Відтоді башту на скелі називають Дівочою.

ВЕДМІДЬ-ГОРА

олись давним-давно, в стародавні часи по всьому Кримському узбережжю жили працьовиті люди. Важке і суворе було їх життя. Важка і нестерпна була їх праця. А до всього над безталанними панував аллах, злий-презлий, жорстокий-прежорстокий. Він тільки те й робив, що сидів иа небі і наглядав, щоб люди молилися йому, щоб покірними були і не вільнодумствували та щоб справно в жертву приносили йому биків, овець і всяку живність.

Важко було жити, нелегко було трудитись, а жили і трудились. Вперто розчищали люди дрімучі ліси, звільняли від каміння гірські схили, відкривали джерела, розводили сади, виноградники.

Відступили перед людиною лісові хащі, скорилися гори. Все кращим, легшим і заможнішим ставало життя. Люди повірили в себе, в свої сили і перестали коритися божеству.

Дізнався аллах про те, що жителі узбережжя більше знати його не хочуть, і страшенно розгнівався. Три дні і три ночі над узбережжям клубочилися чорні хмари, гримів грім, вирувало море.

49

Та не злякалися люди. Чого їм боятися, вони на своєму віку і не таке бачили. Хіба рибалку не заставала буря у відкритому морі? Хіба чабанові не доводилось в негоду бувати в горах? Хіба бурхливі дощові потоки не змивали поле орача? Але людина завжди перемагала. Рибалка на своєму вутлому човнику діставався до берега, чабан рятував отару

4 384і себе, а орач знову наносив землю на своє поле.

Людина перемогла і цього разу. Минула гроза, виглянуло сонце, заспокоїлось море. Життя пішло своїм звичаєм.

Ще більше розгнівався аллах. Знав він, мабуть, що владі його край настає.

— Мене не стане, — і життя на цій землі не буде, — гримів він. — Зітру все на порох!

Полетів він не гаючись на північ, де лежав Великий ведмідь, величезними крижинами і міцними ланцюгами скований. Розсунув аллах велетенські крижини, зняв з нього міцні ланцюги і наказав пливти в південну країну, щоб покарати непокірних.

Зрадів ведмідь волі і поплив по морях і океанах. В тому місці, де лежало село Форос, наблизився він до кримського берега, виіішов з глибоких вод і піднявся на сушу. І був він такий великий, важкий і страшний, як неосяжна грізнагора, а густа шерсть на ньому була, як дрімучий ліс, ребра здіймались, як скелі, вода збігала по тілу, як гірські ручаї і водопади в лісі.

Могутні лапи ведмедя ступили важко на кримську землю, і велетенська спина його досягла хмар. І знялися від виходу ведмедя з води такі великі хвилі, що кілька сіл було геть чисто змито.

Вийшов з води Великий ведмідь і рушив вздовж берега. Своєю величезною вагою він все руйнував на своєму шляху. Страшні лапи його розчавлювали все, що під них потрапляло. Гострі кігті зривали землю величезними борознами, залишаючи глибокі яри та ущелини. Під вагою ведмежого тіла поповзла земля зі схилів Кримських гір, оголились, як кості з-під м'яса, тверді кам'яні надра. Але й камінь не витримав небувалої ваги, і руйнувалися з гуркотом скелі й цілі гори, розсипаючи далеко навколо себе уламки.

51

На тому місці, де нині розкинулась

4*

долина міста Ялти, Великий ведмідь пустив у хід всю свою могутню силу. Він надавлював здоровенними боками, напирав важкими лапами, розлютовано рив і ламав невблаганними кігтями. І відступили високі гори далі від берега, утворились глибокі долини і широкі улоговини там, де раніше були високі горби і пологі схили.

Так добрався Великий ведмідь до того місця, де очам його відкрилась квітуча і привітна Партенітська долина, що милує зір розкішними садами, соковитою зеленню луків, важкими гронами винограду.

Подивився ведмідь на гарну долину і подумав, що немає, мабуть, кращого місця в Криму, а може й в усьому світі. І здригнулося люте серце ведмедя. Ні, не буде він більше руйнувати цей чудовий край. Він сам залишиться тут жити, щоб вічно милуватися чарівною природою, дихати гірським повітрям, купатися в теплих водах Чорного моря. Він не хоче більше повертатися на північ, де його чекає неволя в крижаному лігві.

Позіхнув ведмідь пересохлою пащею так, що гори задвигтіли, і сповз до моря води напитися. Став він на коліна, занурив у голубу воду свою страшну пащу і почав довго і жадібно пити. Грізно вирувало море біля кого пащі, високі хвилі ходили по всьому узбережжю від важкого дихання звіра.

Побачив аллах, що не слухається його більше ведмідь, і зрозумів, що настав його кінець, що людина перемогла.

— Залишайся ж навіки на цьому місці!— продавив він своє останнє заклинання.

І почало кам'яніти велетенське тіло ведмедя. Могутні боки перетворились в страшні стрімкі прірви, висока спина стала округлою вершиною гори, ведмежа голова над морською безоднею зробилась гострою скелею, густа шерсть перетворилась в непрохідну дубову хащу.

Великий ведмідь став Ведмідь-горою. Тільки Чорне море продовжувало вирува- \ ти біля пащі ведмедя, наче він все ще продовжував пити воду.

Минуло багато віків. Поблизу нової гори з'явилися села. Тільки всі вони трималися віддалік, ніби боялись скам яні- лого ведмедя. А Що як той прокинеться і знову полізе по берегу, знищуючи все на своєму шляху?

Та ось в Крим прийшли хлопчики і дівчатка з червоними пов'язками на шиях. Не страхаючись старого ведмедя, вонн збудували недалеко від нього свій табір. Ці хлопчики і дівчатка — піонери. їм нічого боятися Великого ведмедя. Адже вони добре знають, що все розказане про цю гору — легенда.

СКЕЛІ-БЛИЗНЯТА

тих місцях, де тепер Гур- зуф, у давнину все було вкрите дрімучими лісами. Багато звірів водилось у тих лісах: і ведмеді, і олені, і вовки. Люди жили тільки на вершині Ведмідь-гори. Там стояв величний замок. Далеко видно було його високі башти, ще далі линула слава про його власників — князів Петра і Георгія. Вони були близнята. їх мати, княгиня Олена, вмираючи, заповідала їм жити в злагоді і з честю носити батьківську зброю.

Брати вічно були в походах, на полюванні. Мало жили вони в замку, а коли бували там — еід підніжжя і до вершини дзвеніла гора від музики. Моряки, яким випадало в ті ночі плисти повз Ведмідь- гору, лякались заграв на небі від вогнищ.

Жили брати дружно, в бою пліч-о-пліч билися, захищаючи один одного. Де меч одного промахнеться, там влучить меч другого.

Багато вірних слуг було в молодих князів, але наіівірніше служив їм старий Німфоліс. Страшний вигляд мав він: борода зелена, руки довгі, до колін; очі сЗ'ворі, спідлоба дивляться. А вдарить палицею — сотні ворогів падають. Свисне старий — трава до землі пригинається, море хвилюється. Любили князі Німфо- ліса. Слухалися його в усьому.

Минув не один рік з дня смерті княгині Олени. Змужніли князі, вродливіших од них по всьому Чорномор'ю не було. Кучері до плечей, очі немов жаринки: подивляться лагідно — ощасливлять, грізно глянуть — затремтиш. Стрункі, сміливі, з гордіш поглядом, з рішучою ходою, князі були улюбленцями народу і грозою ворогів.

Одного разу темної ночі стукає до братів старий Німфоліс.

Встають брати і питають:

Чого тобі, любий?

Сумко подивився на них старий і сказав:

Прийшов з вами попрощатись. Я залишаю вас! Не умовляйте мене, на те не моя воля. А на прощання даю вам по дарунку. Ви осягнете таємницю всього живущого, дізнаєтесь, як влаштований світ і з чого він складається. Але пам'ятайте: ніколи не користуйтесь цим дарунком з корисливою метою, для насильства. Хан він служить вам лише для радощів пізнання.

Поставив він на стіл дві перламутрові скриньки і зник. Кинулись брати до скриньок, відкрили їх. В одній лежав кістяний жезл з написом: «Підійми його — і розступиться море, опусти — побачиш все, що є в безодні морській», а в другій— два срібних крила з написом: «Прив'яжи їх — і понесуть тебе, куди захочеш, дізнаєшся там про все, що забажаєш».

Жили брати, поживали, не раз згадуючи любого Німфоліса Задумає Георгій — і рвонеться у голубу височінь, захоче Петро — по дну моря з жезлом піде, вбиваючи морських потвор. Дивувались гості, слухаючи розповіді Георгія про далекі країни, здригались найхоробріші, дивлячись на страшні чучела з морських потвор.

Та ось почули брати, що в далекому славному місті на бистрій річці є дві сестри, дівчата-близията Говорили, що сестри — незвичайні красуні, такі стрункі, що коли йдуть, то наче кораблі по тихому морю пливуть, такі сміливі, що гордий погляд очей голубих ні перед ким не опускають.

Братам би прийти з миром та ласкою, заслужити привітністю любов і повагу, показати себе в усій душевній красі. А вони налетіли на далеке славне місто, жителів побили, сестер-красунь силою взяли. А силоміць взяте — не любов'ю здобуте. Насильство і любов ніколи не вживуться.

Орли зустріли орлиць! Не захотіли горді сестри прийняти братів, відкинули їх любов, яку ті хотіли подарувати їм у неволі. Коли б у піднебессі, ширяючи в неозорих просторах, знайшли вони одне одного... А в клітці тісній, стальними прутами перевитій, омертвіла душа сестер і нічого в ній не лишилось, крім презирства і ненависті до братів.

Здригнулися серця братів від болю. І захотіли вони за всяку ціну купити любов сестер. Приходять до них і кажуть: —- Не примушуйте нас горювати, ие мучте нас... Скажіть, як заслужити вашу любов?

Гордо одвернулися від них сестри, довго мовчали. Одна, старша на вигляд, промовила не дивлячись:

Волю спочатку дайте нам. А тоді будемо говорити, як рівні з рівними.

Перезирнулися брати і похитали головами:

Ні!

Чого тільки не робили молоді князі, щоб примусити усміхнутися сестер-кра- сунь. Вони були холодні й мовчазні, мов каміння на дні морському.

Засумували брати. Думали в кривавих битвах забути про дівчат — не допомогло. Немов шип залізний, ранить серце знехтувана любов. Сподівалися пнятикою розвіяти нудьгу — не вдалось. Стоять перед очима красуні, наче судді, дивляться на братів.

Каже брат братові:

Може, скажемо їм про жезл і крила? Вони дізнаються, хто ми такі, і відкриють нам серця.

Погодився брат і додав:

—- Скажи їм, що ми владні піднятися до самого сонця і їх підняти туди, що ми можемо опуститися на дно моря і їх з собою взяти.

Так і зробили. Одна сестра ніби зацікавилась:

До самого сонця? І в морську глибину? Дивовижно, якщо це правда.

Друга сестра також з цікавістю подивилась на князя.

Всю ніч не спали брати. Вони пам я- тали заповіт Німфоліса, який застерігав їх, щоб не користувалися вони чарівними дарунками з корисливою метою, і тихо розмірковували, як поставиться до їх вчинку старий слуга.

Він нас не осудить,— мовив Георгій.— Адже він, мабуть, знає, як тяжко нам живеться і як потрібна нам дружба цих жінок. Ні, не заради вигоди, а заради щастя і спокою ми вирішили показати те, що сховане від очей людських.

Назавтра підв'язав Георгій коню крила, посідали па коня брати з сестрами і піднялися вгору. Не одну хмаринку зачепили, не одна блискавка пролітала повз них на землю, але все вище піднімалися сміливці. Під вечір немов гора алмазів засвітилась перед ними, і опалив їх сонячний промінь.

Пролунав голос старого Німфоліса:

Назад!

Затремтів Георгій, злякався вперше в житті і повернув коня. Наче вихор, неслися вони вниз. Дух зайнявся у сестер, закрилися голубі очі, непритомних опустив їх на землю Георгій. Але прийшли вони до пам'яті і заговорили глузливо:

Не підняв нас до сонця, втік, як заєць-боягуз. Як квола жінка, вчинив... Не варті ні ти, ні брат твій нашого ко- хання.

Наступного дня запріг Петро коней у колісницю та й повіз сестер і брата до бурхливого моря. Підняв жезл, розступилася безодня, і понеслись вони по дну вглиб, де височів дивний палац. Недалеко ще від'їхали від берега, як з'явився невидимий для красунь Німфоліс в зеленому плащі і промовив:

— Петре, з нечистим наміром спустився ти в безодню. Наказую тобі повернутися, якщо не хочеш загинути сам і згубити всіх.

Нічого не відповів Петро, тільки хльоснув бистрих коней. Розгнівався цар безодні, вдарив тризубцем раз — і убив братів, вдарив другий раз —і убив сестер.

Але не загинули вони. Випливли їх тіла, з'єдналися навіки в камені.

І люди побачили в морі скелі-близня- та Адалари. Розповідають ці скелі про те, як сумно кінчаються спроби взяти щось силоміць від душі людської.

КАМ'ЯНІ ПАРУСНИКИ

іднімай парус, старий корабель, кріпи снасті — буде шторм.'

Багато штормів пережив на своєму віку старий Єрги Псарась, але попереду його чекав найлютіший, найстрашніший шторм.

Давно вже не виходив Псарась у відкрите море і жив собі в спокої та в достатках. його палац був найкращим у Пантикапеї, а його склади в гавані з різними товарами — найбагатшими. Га неоціненним багатством своїм Псарась вва-

жав свого сина красеня, один погляд якого примушував дужче битись жіночі серця.

Час було вибирати для сина наречену, і батько вибрав. Він почав часто посилати сина в Кафу до одного купця, в якого була вродлива дочка. Але сии покохав іншу. Та, інша, жила далеко в селі, куди син Єрги Псарася їздив купувати пшеницю. Зморшки вже побігли по її обличчю і голос не звучав по-дівочому. Га в очах жив веселий сміх і кожен рух її вабив і обіцяв радість.

Зустрівши її, юний Псарась відчув, як дужче забилось його серце, затуманилися очі.— чари кохання полонили його

А вона, що знала в минулому сльози від щастя і горе від кохання, зрозуміла, що цей поклик життя сильніший за смерть.

67

І думала безталанна жінка про свого хлопчика, якого забрали в неї колись, і згадувала чоловіка-рибалку, який покинув

5*

її, так жорстоко розправившись з нею. його теж звали Єрги, але він був бідний і нічого, крім рибальського човна, не мав.

Не ділилась жінка своїми скорботними думками з юнаком, не хотіла засмучувати його, боялась затьмарити світлі хвилини зустрічі. І без того сумний був він і часто сльоза збігала з його очей. Вона припадала до ного уст у палкому поцілунку, обвивала його тонкий стан ніжною рукою і наспівувала старовинну пісшо. •-Кохання без горя, кохання без сліз,— співалося в тій пісні,— те ж саме, що море без бур і без гроз...»

А тим часом батько квапив свого сина з одруженням. Новий корабель був уже готовий для цієї нагоди. Чекали тільки попутного вітру, щоб підняти паруси і їхати за нареченою. Коли вітер зашумів від Камнш-Буруна, Єрги Псарась покликав сина:

— Час їхати в Кафу.

Хотів сказати щось син, та побачив суворе обличчя батька, і завмерло слово на його устах.

Проти ночі виїхав корабель з гавані і відразу ж до старого підійшов слуга.

Тобі від сина,— сказав він, подаючи хазяїну сувій.

Розгорнув сувій Єрги Псарась і повільно прочптав ііого. Якби ураган, що піднявся в грудях батька, міг вирватися на волю, він зрівняв би всю землю на своєму шляху від Пантикапея до Кафи. І якби гора Мітрідат впала на старого, вона не здалась би йому важчою, ніж та правда, яку він взнав з листа сина.

Хай буде тричі проклято ім'я цієї жінки! — промовив Єрги Псарась.— Хай краще загине син від моєї руки, ніж він стане чоловіком своєї матері!.. Піднімай паруси, старий корабель, служи останню службу.

І Єрги Псарась прокричав корабельникам, щоб готувались до відплиття.

Збожеволів старий,— бурчали лю- дн.— Шторм, якого ще не бувало, а корабель, як решето...

Дзенькнули якорі, затріпотіли вітрила, і рвонулось вперед старе судно. Як в колишні часи, Єрги сам став за ного кермо, ніби забув, що обидва вони вже старі й немічні.

Гув ураган, хвилі захльостували через борти, від їх з-дарів тріщав корабельний корпус.

— В трюмах теча! — гукнув шкіпер.

Здригнувся Єрги, але, помітивши попереду щогловий вогонь іншого корабля, звелів додати парусів. Як птах, злетів старий корабель і, прорізавши кілька перекатів хвилі, поринув у безодню. Здавалось, він торкнувся морського дна. а потім знову злетів угору і кинувся на гребінь величезної, як гора, хвилі.

У цю хвилину побачив Єрги Псарась. зовсім поряд, за кілька ліктів від себе, свій новий корабель. Крізь хмари на якусь мить блиснув місяць, і батько побачив свого сина, впізнав ту жінку із золотавим волоссям, що була з ним.

Пересилюючи ураган, Єрги Псарась крикнув:

Опам ятайся. сину, вона твоя мати!

Біла сліпуча блискавка розірвала чорне небо, величезної сили удар захитав гору Опук-Кая. Край горн відколовся, і тисячі уламків посипались у воду, від чого море вкрилося білою піною. Налетів новий шквал, і обидва кораблі зникли.

Чи почув син батька, чи зрозумів свою фатальну помилку - ніхто не знає. Тільки на тому місці, де сталася катастрофа, з води піднялися дві скелі, схожі на кораблі з парусами. 1 здається, що кораблі несуться по морю і що один корабель от-от наздожене другого.

Мабуть, не почув син свого батька,— говорили люди, вказуючи на скелі- кораблі.— Бачиш, і досі від нього тікає.

КАРА ДАГ _ ЧОРНА ГОРА

олинула з міжгір'я дівоча пісня, високою нотою прорізала повітря, на мить обірвалась і тут же, підхоплена багатьма голосами, розлилася по Отузькій долині.

Це дівчата, скінчивши укладати виноград, квапляться додому. Спішать дівчата, немов швидкі сутінки підганяють їх, і з острахом поглядають на Кара-Даг — Чор- ну гору, що зловісно нависла над долиною, закривши частішу неба. Там, у надрах горн, живе страшне чудовисько — одноокий велетень-людоїд.

Вдень велетень спить, та навіть його мирне хропіння, схоже на далекий гуркіт грому, лякає жителів навколишніх селищ Повернеться велетень уві сні — вся гора двигтить, а зітхне — з отвору, що на її вершині, пара клубами валить.

Пізнього вечора, коли зовсім стемніє, велетень прокидається і вилазить із свого лігва. Погрозливо виблискуючи своїм єдиним оком, він починає оглушливо ревти, так Що громом луна далеко перекочується по Кримських горах і завмирає десь аж на Ай-Петрі.

Тоді перелякані ховалися всі — діти, жінки, ховалися де хто міг, а чоловіки, щоб задобрити страховисько, відводили до підніжжя Чорної горн бика або пару овець. Прив'язавши скотину на видному місці, чоловіки йшли геть, а велетень миттю змовкав і заспокоювався до наступного вечора.

Та восени, коли слідом за падолистом наставав місяць весіль, велетень вимагав великої жертви. Його не задовольняв тоді навіть десяток овець чи биків. Вій ревів і ревів, не вгаваючи, цілу ніч. Від реву його дрижали вікна в селищі і гас вогонь у вогнищах. Потім він брав величезні камені і скидав їх у долину. Камені. скочуючись по схилах гори, тягли за собою десятки інших дрібніших каменів, і ця лавина зносила все на своєму шляху, засипала виноградники, рз-йнувала будівлі.

Налякані до смерті люди вибирали тоді одну з наречених, приводили її на Кара-Даг і зв'язану залишали на високій скелі...

Багато років панував велетень над Отузькою долиною, багато жертв знищив, багато горя людям завдав. І люди, проклинаючи свою лиху долю, терпіли велетня, та ніхто не знав, як врятуватися від нього.

Але ось знайшовся один юнак, сильний і сміливий, як гірський орел, що не боїться навіть людини, як би високо вона не піднялася в гори.

Треба вбити велетня, — сказав юнак.

Самі знаємо, що треба вбити,— відповіли йому односельчани:—Та як це зробити?

Треба всім нам озброїтися, залізти на Чорну гору, сховатися недалеко від виходу і чекати, коли прокинеться велетень. А як тільки висуне він свою голову, тут і закидати його кам'яними отруєними стрілами.

Посміялися чоловіки з юнака:

Що то молоде та зелене! Адже велетень як гора, а ми, як миші перед ним. Що йому наші стріли зроблять? Ніс подряпають, не більше. А він нас одним помахом змете з вершини. Ми загинемо, і сім'ї наші загинуть.

-— Що ж, коли ви боїтесь, тоді я сам вилізу на Чорну гору і вб'ю велетня сказав юнак.

— Даремно вихваляєшся, тільки народ смішиш.

Клянусь, що вб'ю велетня,— вперто повторив юнак і почав дожидатися місяця весіль.

Діждавшись, він вирушив на Кара- Даг до велетня.

Сонце зайшло, долину оповили сутінки. На темно-синьому небі зійшов повний місяць і проклав через море сріблясту доріжку. У селищі поступово затихли людські голоси, там і сям спалахували вечірні вогники.

«Гарно як у нас тут,—- думав юнак, оглядаючись навколо.— І жити дуже хочеться! Та краще загинути в нерівному, але справедливому бою, ніж терпіти ненажерливе чудовисько. Завтра знову зажадає воно жертви, і може лиха доля спіткає мою кохану Ельбіс».

Згадав юнак свою кохану, сів на камені і, мрійно дивлячись на море, заспівав старовинну пісню

Кохання — це пташка весняна, Весною вона прилітає. Спитав я бабусю-гречанку, Як пташку кохання спіймати. Бабуся мені розказала:

«Ту пташку — очима спіймаєш, Устами її приголубиш І в серці кохання відчуєш».

Ха-ха-ха! — пролунав над головою юнака такий громовий регіт, що його почули, напевно, чабаии на Перекопі.— Одначе, ти непогано співаєш. Мені подобається.

Підняв юиак голову і побачив на вершині Кара-Дага палаюче, як яскрава зірка, око велетня.

А, це ти. сусіде, — не злякався юнак,— радий тебе бачити.

Заспівай мені ще своєї пісеиькн,— пророкотав велетень. — В мене весняний настрій. Я теж хочу, щоб до мене пташка кохаиня прилетіла, хочу устами її приголубити і в серці кохання відчути.

—- Значить, ти хочеш побачити пташку кохання?!—-зрадів юнак. — Ти її побачиш. слово честі, тільки тобі доведеться потерпіти до завтра. А завтра я приведу ту. що посилає любов.

На другий вечір юнак вирушив на Кара-Даг, але вже не сам, а разом із своєю судженою, красунею Ельбіс.

Побачивши на вершині Чорної гори велетня, силует якого чітко вимальовувався на зоряному небі, Ельбіс, охоплена жахом, зупинилась. Але, глянувши на свого коханого, вона поборола страх і відважно ступила назустріч небезпеці. Вона зійшла на високу скелю, ту саму, на якій велетню приносили в жертву дівчат, і голосно сказала:

— Ей, велетню, я прийшла! Я принесла пташку кохання! Подивись на мене: чи подобаюсь я тобі? Якщо подобаюсь, то відкрий ширше око і дивись уважно сюди. Я випущу пташку кохання.

Краса Ельбіс була такою чарівною, що велетень від подиву широко розкрив своє єдине око. А дівчина — вона була гідна свого коханого. — взяла лук, натягнула тугу тятиву і пустила в око велетня кам'яну отруєну стрілу.

Завив від нестерпного болю велетень і рвонувся до сміливців, щоб роздушити їх, та, нічого не бачачи, спіткнувся об камінь і зірвався в свою глибоку нору.

Може, велетень падаючи поламав собі руки і ноги, а може отвір завалився, тільки залишився він у горі і не міг вже вибратися назовні, щоб помститнея людям. У кам'яній пастці велетень корчився від болю і ревів від люті. Він напружував всі свої сили, намагаючись розвалити Чорну гору, від чого вона ворушилась, мов жива. Величезні камені, а то й цілі скелі відколювались від неї і з гуркотом падали в море. Від гнівного дихання велетня плавилась земля і крізь щілини, що утворювалися, збігала зі схилів вогненними потоками.

Цілу ніч над Кара-Дагом стояв безперервний гуркіт, цілу ніч вершина його викидала вогонь, дим і попіл. Чорна зловісна хмара заволокла все небо, спалахували блискавиці, безперервно гримів грім. Увесь Кримський півострів трясся, мов у лихоманці, а море, здіймаючи свої хвилі- гори, шалено наскакувало на берег, наче хотіло затопити його.

На світанку над Отузькою долиною пройшов дощ і все затихло. Вийшли люди із своїх сховищ, глянули в той бік, де ще вчора було лігво велетня, і від подиву завмерли. Чорної гори більше не існувало. Вона дощенту розвалилась, поховавши під собою велетня. А на тому місці піднялися високо в небо нові стрімчаки, зубчасті хребти, химерної форми скелі, що нагадували диких звірів. Море вже більше не гнівалось, а ласкаво омивало прямовисні стіни скель, що стирчали з води, заливало численні бухточки та печери і щось радісно бурмотіло.

Люди ходили берегом, збирали різнобарвні камінчики і милувались дикою красою мертвого царства велетня. А хто хотів почути його голос, тоіі підходив до двох скель, що, схилившись одна до одної, утворили арку, і голосно кричав:

Велетню-ю-ю!И

Я т-у-ут!!! — відповідала луна.

6 384

ЧОМУ ЧОРНЕ МОРЕ БУРХЛИВЕ

авно це оуло, хто зна, коли все це було.

Жив на світі казковий богатир, сили нечуваної, сміливості небаченої. Мав він зброю дивовижну — чарівну золоту стрілу. Та не тим стріла славилась, що була з чистого золота викута, коштовними каменями прикрашена, а тим, що мала чудесну властивість. Варто було богатиреві взяти свій лук, натягти тугу тятиву,— і летіла стріла на край світу з такою швидкістю, що людське око не помічало польоту її. І там, де вона пролітала, спалахувало повітря, закипала вода, плавилась земля, гинуло все живе.

Страшна це була зброя, ой, яка страшна! Ні пером не опишеш, ні в казці не розкажеш. На щастя, була вона в надійних руках. Богатир був людиною чесною, справедливою і вогненну стрілу без потреби в руки не брав. На іиші країни він не зазіхав, а на його вітчизну вороги ие нападали — боялись.

Боялись і воднораз мріяли заволодіти цією смертоносною зброєю, щоб чужі землі підкорити. Та не тут-то було! Надійно беріг чарівну стрілу богатир, сховавши її глибоко в підземеллі за десятьма пудовими замками.

6*

Багато-багато років жив на землі богатир і багато років невсипуще беріг чудодійну стрілу. Та ось настав час розставатися йому з життям. Задумався богатир: кому передати стрілу? Синам-на- слідникам? Не можна. Хоч вони воїни чесні й сміливі, але молоді й занадто га-

83рячі. Не втриматися їм від спокуси випробувати силу зброї,— і спалахне тоді братовбивча війна.

Кому ж ще? Чи є в світі людина, сильна і розсудлива, якій можна було б довірити стрілу, не побоюючись, що вона використає її на шкоду людству? Немає такої людини, не народилась ще! Не можна залишити на землі вогненну стрілу, бо злі, пожадливі люди, заволодівши такою страшною зброєю, можуть підпалити весь світ, зруйнувати його вщент.

І вирішив богатир сховати чарівну стрілу, та так, Щоб її ніхто не зміг знайти протягом тисячоліть! І лише тоді, коли моди, нарешті, втомляться воювати, коли навчаться цінувати і берегти мир,— тоді вони знайдуть стрілу, щоб використати її чудодійну силу в мирній праці.

Покликав богатир синів своїх і говорить їм:

— Діти мої, я старий і тяжко хворий. Недовго лишилося жити мені на світі.

Слухайте мій останній наказ: відімкніть підземелля ось цими ключами, візьміть золоту стрілу і киньте її посередині Чорного моря.

Виконуючи волю вмираючого батька, воїни тієї ж ночі вирушили в дорогу.

Чи довго вони йшли, чи ні, тільки ось вдалині показалися сииі гори. Своїми високими вершинами вони підпирали блакитне, прозоре, наче з кришталю, небо. Зійшли брати на сииі гори, піднялися до блакитного неба, і перед очима в иих постала велична картииа: далеко-далеко внизу розкинулось величезне, безкрає море. Оповите вранішнім рожевим серпанком, воно ще спало. В його тихих водах відбивалось велике червоие сонце, що саме сходило.

Це було Чорне море.

І раптом брати відчули, що шкода їм розлучатися з дорогоцінною стрілою, і честолюбні мрії охопили їх.

— Слухай, брате, — обережно почав молодший, — навіщо викидати таке багатство в море? Адже це спадщина наша...

Так,— підхопив старший,— чарівна стріла по праву має належати нам.

—- А коли б ми мали вогненну стрілу,—■ продовжував молодший брат,— ми завоювали б цю гарну країну, збудували б на вершині цієї гори великий замок, взяли б собі в жони найкращих у світі красунь...

Та що одну країну! — скрикнув старший брат.— Ми підкорили б усі країни, які ми знаємо і яких ще не знаємо. Ми мали б багато жон, нам не ремствуючи підкорялися б усі. Ми стали б володарями світу...

І домовилися брати, що сховають стрілу в горах, а батькові скажуть, що виконали його волю.

Як домовилися, так і зробили. Залишили вони чудодійну стрілу в печері, привалили вхід величезним каменем і подалися додому.

Дивом здивувалися брати, коли, повернувшись додому, дізнались, що батько якимось чином розкрив їх намір. З обуренням накинувся старий на своїх синів.

— Я не помру доти,— пригрозив він,— поки чудодійна стріла не ляже на дно моря.

Тоді сини, переконавшись, що неможливо залишити за собою чудодійну зброю, знову вирушили до берегів далекого моря і з жалем виконали иаказ батька.

Вогненна стріла впала в морську безодню. Потемніло від гиіву море, закипіли, захвилювались його тихі води.

І відтоді не може заспокоїтись Чорие море. Трапляється, завирує воно, заклекоче, здійме величезиі хвилі, марно намагаючись викинути з глибин своїх смертоносну зброю.

ТОПОЛЯ, ГРАНАТ«М

1 КИПАРИС^

а морському узбережжі, за чотирнадцять верст

від Алушти, жив рибалка з своєю дружиною. Це були чесні, працьовиті і дуже добрі люди, завжди готові дати притулок подорожнім, поділитися останнім шматком з бідними вдовами і дітьми-сиротами Що й казати, навколишні жителі дуже поважали рибалку та його дружину. Добра слава йшла про них по Криму. А поряд з доброю славою ішла й лиха — про дітей цих чесних людей, про трьох дочок рідних.

Старшу дочку звали Тополиною. З себе вона була бридка, маленька на зріст, незграбна. А вдачею лиха-прелиха. Щоб досадити сусідам, вона підслухувала чужі таємниці, а потім розносила їх з глузуванням по всьому узбережжю. День і ніч проклинала вона батьків за свою потворність, за крихітний зріст.

Друга дочка, І раната, схибнулася на рожевому кольорі. Вона докоряла батькові і матері, що не красуня і що в неї не рожеві щічки. От коли б вона була, як рожева квітка, всі прохожі зупинялися б і дивилися на иеї із захопленням.

Щодо молодшої, Кипариси, то вона була гарна і мала веселу вдачу. Але під впливом старших сестер теж глузувала з батька й матері. Мовляв, породили її на світ божий не вдень а вночі, через те вона така пустотлива реготуха.

Тяжко було батькам слухати докори дітей своїх. Та що вдієш? Любов батьківська сліпа й безпорадна. Старі мовчки терпіли знущання своїх дочок і, щоб уникнути неприємностей, часто йшли в гори. Там вони жили по кілька днів.

Якось, коли вони були вдома, в хатину вбігли всі три дочки. Розлютовані якоюсь вуличною сутичкою, вони з кулаками накинулись на батька й матір і почали їх бити.

О небо! — заблагали батьки.— Чи є сили, які змогли б захистити нас від наших дітей?

Не встигли вони вимовити ці слова, як невідомо звідки пролунав голос:

Тополино! Ти проклинаєш своїх батьків за те, що карлиця. То стань же височенним деревом, яке завжди буде без квітів і плодів. Жоден птах, крім вороиа, не витиме на тобі гнізда...

Граната! Твоє бажання теж збудеться. Ти станеш деревом з рожевими квітами, і всі зупинятимуться і милуватимуться ними. Але ніхто не нагнеться, щоб понюхати ці квіти, бо вони не матимуть запаху. Плоди твої, яскраво-червоні всередині, не наситять нікого і не вгамують спраги, бо вони не дозріватимуть.

— Кипариса! Тебе спіткає доля твоїх сестер. Ти нарікала на свою веселу вдачу — ти станеш деревом гарним і сумним...

Перелякані насмерть дівчата вибігли з хатини. За ними вибігли батьки. Але дітей своїх вони вже не побачили: па подвір'ї стояли три до того часу невідомих дерева. Одне зняло у височінь свої віти, наче хотіло стати ще вищим, друге простягувало рожеві квіти, а третє завмерло в сумному мовчанні.

І назвали люди ЦІ дерева іменами трьох дочок — тополя, граиат і кипарис.

КИЗИЛ — шайтанова ягода

олії Аллах сотворив свіч і, закінчивши цю дуже відповідальну роботу, ліг відпочити, на землі настала блаженна весна. Зазеленіли дерева, почали розпускатися бруньки, з'явилися квіти.

Тоді потяглося до райських квітучих садів усе живе і зчинився великий гармидер. Той те хапає, тон інше тягне, сваряться між собою, лаються. Одним словом, ніякого порядку.

Ие витримав Аллах, встав із свого ложа, де відпочивав, і почав давати лад

усьому. Першим ділом покликав він всіх до себе і сказав так:

Нерозумні діти мої! Ви перепсуєте всі сади. Наказую кожному з вас обрати собі якусь одну рослину, щоб потім тільки нею і користуватися. Подумайте гарненько, підходьте до мене і просіть.

Що тут було після слів Аллаха! Всяка жива твар заметушилась, захвилювалась, як би не прогадати. Той проенть вишню, той яблуню, той персик, той абрикос.

Підійшов до Аллаха і Шайтан.

І ти тут? — спитав Аллах.

І я тут,— відповів нечистий, скосивши хитре око.

Подумав?

Подумав.

І що ж ти вибрав?

Кизил.

Кизил? Чому кизил?

Так, — не хотів сказати правду Шайтан.

Добре, бери кизил,— дозволив Аллах.

Весело застрибав Шайтан, закрутив хвостом на радощах. Ще б пак, він так ловко перехитрив усіх, випросивши для себе кизил.

Кизил першим з усіх дерев зацвів, значить, першим дасть урожай. А перша ягода — найдорожча ягода.

Повезе Шайтан свій кизил на базар, продасть втридорога, грошей багато загребе. Багатішим за всіх буде.

Настало літо почали дозрівати плоди — вишні і черешні, яблука і груші, персики і абрикоси.

А кизил все зрів, залишався зеленим і твердим.

Сидить Шайтан під деревом, скребе потилицю, лютує:

— Та дозрівай швидше, шайтанова ягода!

Не зріє кизил. Тоді почав Шайтан дути на ягоди, і стали вони червоними- червоними, як полум'я. Але, як і досі, були твердими і кислими.

Ну, як твій кизил? — питали Шайтана люди.

Погань, а не ягода, беріть її краще собі,— відповів Шайтан і плюнув з досади, аж кизил почорнів.

Пізньої осені, коли врожай в садах вже зібрали, люди прийшли в ліс по кизил. Збираючи чорні, але солодкі, смачні ягоди, вони сміялися з Шайтана:

Прогадав Шайтан!

Маху дав Шайтан!

Сам себе перехитрив, бісова душа.

А Шантан тим часом скаженів від

люті і думав, як би помститися людям, щоб вони запам'ятали цей кизил раз і назавжди. І придумав.

Другої осені Шайтан зробив так, що кизилу вродило вдвічі більше. І щоб він достиг, треба було вдвічі більше сонячного тепла.

Зраділи люди рясному врожаєві кизи- \а, не підозріваючи, що це витівка Шайтана.

А сонце, віддавши за літо все тепло, не змогло вже зігріти землю. І настала така сувора зима, що позамерзали сади і самі люди ледве живими лишились.

Відтоді існує прикмета: коли врожай на кизил — буде холодна зима.

ФОНТАН СЛІЗ

ютим і грізним був хан Крим-Гирей. Нікому пощади не давав, нікого не жалів. Сильним був хан, але сила його поступалась перед жорстокістю. До трону прийшов кровожерливий Крим-Гирей через гори трупів. Він наказав вирізати всіх хлопчиків свого роду, навіть найменших, щоб ніхто не помишляв про владу, поки він, хан, живий.

Коли набіги робив Крим-Гирей, земля горіла, попіл залишався. Ніякі благання і сльози не зворушували його серця, він

упивався кров ю своїх жертв. Тремтіли люди, страх біг попереду імені його.

— Ну і хан біжить,— говорив хан,— це добре, коли бояться.

Якою не є людина, а без серця не буває. Хай воно камінне, хай залізне. Постукаєш в камінь — камінь відгукнеться. Постукаєш в залізо — залізо продзвенить. А в народі говорили — у Крим- Гнрея нема серця. Замість серця у нього жмут шерсті. Постукаєш в жмут шерсті, яку відповіїь одержиш? Хіба почує таке серце? Воно мовчить, не відгукується.

Та настає старість людини. Постарів і Крим-Гирей. Ослабло серпе хана і увійшла в нього любов. І серце, що заросло шерстю, стало людським. Голе. Просте.

Якось в гарем до старого хана привезли невільницю, маленьку, худеньку дівчинку. Деляре її звали. Привів її головний євнух, показав Крим-Гирею, навіть зацмокав від захоплення, розхвалюючи невільницю.

Деляре не зігріла ласкою і любов ю старого хана, а однаково покохав її Крим- Гирей. І вперше за довге життя своє він відчув, що серце боліти може, страждати може, радіти може, що серце — живе.

Недовго прожила Деляре. Зачахла в неволі, як ніжна квітка, позбавлена сонця.

На схилі днів своїх кохати чоловікові дуже важко Від цього кохання серцю завжди боляче. А коли кохану забирає мерть,— серце плаче кров'ю. Зрозумів хан, як важко буває людському серцю. Важко стало великому хану, як простій людині.

Викликав Крим-Гирей майстра іранця Омера і сказав йому:

Зроби так, щоб камінь через віки проніс моє горе, щоб камінь заплакав, як плаче чоловіче серце.

Спитав його майстер: - Гарна була дівчина?

Мало що знаєш ти про цю жінку,— відповів хан.— Вона була молода. Вона була прекрасна, як сонце, тендітна, як лань, лагідна, як голубка, добра, як мати, ніжна, як ранок, ласкава, як дитина.

Довго слухав Омер і думав: як із каменя зробити сльозу людську?

-— 3 каменя що видавиш? — сказав вій ханові.— Мовчить камінь. Але якщо твоє серце заплакало, заплаче і камінь. Якщо є душа в тебе, повинна бути душа і в камені. Ти хочеш сльозу свою на камінь перенести? Добре, я зроблю. Камінь заплаче. Він розкаже і про моє горе. Про горе майстра Омера. Люди дізнаються, якими бувають чоловічі сльози. Я скажу тобі правду. Ти забрав в мене все, чим душа була жива. Землю рідну, сім'ю, честь, ім'я. Моїх сліз ніхто не бачив Я плакав кров'ю серця. Тепер ці сльози побачать. Кам яні сльози побачать. Це будуть пекучі сльози чоловічі. Про твоє кохання і моє життя.

На мармуровій плиті вирізав Омер пелюстку квітки, одну, другу... А в середині квітки вирізьбив око людське, з нього мала впасти на груди каменя важка чоловіча сльоза, щоб пекти їх день і ніч, не вщухаючи, роки, віки. Щоб сльоза набігала в людському оці і повільно-повільно котилась, як по щоках, з чашечки в чашечку.

І ще вирізав Омер слимака — символ сумніву. Знав він, що сумнів гнітить душу хана: навіщо потрібне було йому все його життя — радість і сум, любов і ненависть, всі людські почуття?

Стоїть досі фонтан у Бахчисарайському палаці і плаче, плаче день і ніч...

Так проніс Омер через віки любов і горе, життя і смерть юної Деляре, свої страждання і сльози...

ХАН ТА ЙОГО СИН

ув у Криму хан Мосолаи- ма ель Асваб, і був у нього син Толайк Алгалла...»

Притулившись спиною до яскраво-коричневого стовбура арбутуса, сліпий ста рець, татарин, розпочав цими словами одну з старих легенд півострова, багатого на спогади, а навколо оповідача на каменях — уламках зруйнованого часом ханського палацу — сиділа група татар в яскравих халатах, у тюбетейках, шитих золотом. Вечір був, сонце тихо сідало в море; його червоне проміння пронизувалотемну масу зелені навколо руїн, яскравими плямами лягало на камені, порослі мохом, обвиті чіпкого зеленню плюща. Вітер шумів у старих чинарах, листя їх так шелестіло, наче в повітрі струменіли невидимі ручаї води.

Голос сліпого старця тремтів, а кам'яне обличчя його не .відбивало в своїх зморшках нічого, крім спокою; завчені слова лилися одне за одним, і перед слухачами поставала картина минулих, багатих силою почуття днів.

«Хан був старий,— говорив сліпий,— але жінок у гаремі було багато в нього. І вони кохали його, бо у хана було ще доволі сили і вогню, і ласки його пестили і пекли, а жінки завжди любитимуть того, хто вміє палко милувати, хоч би він був сивим, хоч би і в зморшках було обличчя його — в силі краса, а ие в ніжній шкірі і рум'янці щік.

«Хана всі любили, а він кохав одну козачку-полонянку з дніпровських степів і завжди пестив п охочіше, ніж ІНШИХ ЖІНОК гарему, де було триста дружин з різних земель, і всі гарні, як весняні квіти, і всім їм жилося добре. Багато смачних і солодких страв звелів готувати для них хан і дозволяв їм завжди, коли їм заманеться, танцювати, грати...

«А козачку він часто кликав до себе в башту, з якої видно було море, там для козачки він мав усе, що потрібно жінці, щоб їй весело жилося: солодку їжу і різні тканини, і золото, і камені всіх кольорів, музику і рідкісних пташок з далеких країн, і вогненні любощі коханця У цій башті він забавлявся з нею цілими днями, відпочиваючи від трудів свого життя і знаючи, що син Алгалла не зганьбить слави ханства, гасаючи вовком по російських степах і завжди повертаючись звідти з багатою здобиччю, з новими жінками, з новою славою, залишаючи там, позаду себе, жах і попіл, трупи і кров.

«Раз повернувся він, Алгалла, з набігу на росіян, і було влаштовано багато свят в його честь, всі мурзи острова зібрались на них, були ігри і бенкет, стріляли з луків в очі полонених, пробуючи силу руки, і знову пнли, славлячи хоробрість Алгал- ли, грози ворогів, опори ханства. А старий хан був радий славі сина. Добре було йому знати, що коли він помре,— ханство буде в дужих руках.

«І ось він, бажаючи показати синові силу любові своєї, сказав йому при всіх мурзах і беках,— тут, на бенкеті, з келихом в руці, сказав:

«— Добрий ти син, Алгалла! Слава аллаху і хай буде прославлене ім'я пророка його!

«І всі прославили ім'я пророка хором могучих голосів. Тоді хан сказав:

«— Великий аллах! Ще за життя мого він воскресив мою юність в хороброму сині моєму, і ось бачу я старими очима, що коли червн сточать моє серце,— живий буду я в сині моєму! Великий аллах і Магомет — пророк його! Добрий син в мене є, тверда його рука і ясний розум... Що хочеш ти взяти з рук батька твого, Алгалла? Скажи, і я дам тобі все за твоїм бажанням...

«І не завмер ще голос старого хана, як піднявся Толайк Алгалла і сказав, блиснувши очима, чорними, як море вночі, і палаючими, як очі гірського орла:

«— Дай мені російську полонянку, во- ходаре-батьку.

«Помовчав хан—недовго мовчав, стільки часу, скільки треба, щоб побороти дрож у серці.— і. помовчавши, твердо і голосно сказав:

«— Берн! Закінчимо бенкет, — ти візьмеш її.

«Спалахнув відважнии Алгалла, великою радістю блиснули орлині очі, встав він на весь зріст і сказав батькові-хану: « Знаю я, що ти даруєш мені, воло- дарю-батьку! Знаю це я. Раб я твій — твій син. Візьми мою кров по краплі в годину — двадцятьма смертями я помру за тебе!

«— Не треба мені нічого! — сказав хан і схилнв на груди сиву голову, увінчану славою довгих років і багатьох подвигів.

«Скоро вони кінчили бенкет, і обидва мовчки пішли з палацу в гарем.

«Ніч була темна, ні зірок, ні місяця не видно було з-за хмар, що густим килимом вкрили небо.

«Довго йшли у пітьмі батько й син. і ось заговорив хан ель Асваб:

«— І асне з кожним днем життя моє — і все слабкіше б'ється моє старе серце, все менше вогню в грудях. Світлом і теплом мого життя були жагучі пестощі козачки. Скажи мені, Толайк, скажи, невже вона так потрібна тобі? Візьми сто, візьми всіх моїх жон за неї одну!..

«Мовчав Толайк Алгалла, зітхаючи.

«— Скільки днів меиі лишилося? Мало днів у мене на землі... Остання радість життя мого — ця руська дівчина. Вона знає мене, вона кохає мене,— хто тепер, коли її не буде, покохає мене, старого — хто? Ніхто, Алгалла, ніхто!..

«Мовчав Алгалла...

«— Як я житиму, знаючи, що ти обіймаєш її, що тебе цілує вона? Перед жінкою немає ні батька, ні сина, Толайк! Перед жіикою всі ми — мужчини, сину мій!.. Боляче буде мені доживати мої дні... Хан би всі старі рани відкрилися на тілі моєму, Толайк, і точили б кров мою, хай би я краще не пережив цієї ночі, сину мій.

«Мовчав ного син... Зупинились вони біля дверей гарему і, похиливши на груди голови, стояли довго перед ними. Пітьма була навколо, і хмари бігли в небі, а вітер наче співав, гудів у деревах

«— Давно я кохаю її, батьку...— тихо сказав Алгалла.

«— Знаю... І зиаю, що вона не любить тебе...— сказав хан.

«— Крається серце моє, коли я думаю про неї.

«— А моє старе серце чим повне тепер?

«І знову замовчали. Зітхнув Алгалла.

«— Мабуть, правду сказав мені муд- рець-мулла — жінка завжди згубна для чоловіка: коли вона вродлива, вона збуджує у інших бажання володіти нею, а чоловіка свого прирікає иа муки ревнощів; коли вона негарна, чоловік її, заздрячи іншим, страждає від заздрощів; а якщо вона і не вродлива і ие погана — чоловік робить її прекрасною і, зрозумівши, що помилився, знову страждає через неї, цю жінку...

«— Мудрість не ліки від болю серця,— сказав хан.

«— Пожаліємо один одного, батьку...

«Підвів голову хан і сумно глянув на сина.

«— Вб'ємо її,— сказав Толайк.

«— Ти любиш себе більше, ніж її і мене,— подумавши, тихо сказав хан.

«— Але ж і ти теж.

«І знову вони помовчали.

«— Так! І я теж,— сумно сказав хан. З горя він зробився дитиною.

«— Що ж,— вб'ємо?

«— Не можу я віддати її тобі, не можу,— сказав хан.

«— І я не можу більше терпіти — вирви в меие серце або дай мені її...

«Хан мовчав.

«— Кинемо її в море з гори.

«— Кинемо її в море з гори,—• повторив хай слова сина, як луна синового голосу.

«І тоді вони ввійшли у гарем, де вона вже спала на підлозі на розкішному килимі. Зупинилися вони перед нею, дивилися, довго дивилися на неї. У старого хана сльози текли з очей на його срібну бороду і сяяли в ній, як перлини, а син його стояв, блискаючи очима, і. скреготом зубів своїх стримуючи пристрасть, розбудив козачку. Прокинулась вона — і на обличчі її, ніжному і рожевому, розцвіли її очі, як волошки. Не помітила вона Алгаллу і простягнула червоні губи ханові.

«— Поцілуй мене, орле!

«— Збирайся... підеш з нами,— тихо сказав хан.

«Тут вона побачила Алгаллу і сльози на очах свого орла і — розумна вона була — зрозуміла все.

«— Іду,— сказала вона.— Іду. Ні тому, ні цьому — так вирішили? Так і повинні вирішувати сильні серцем. Іду.

«І мовчки вони, всі троє, пішли до моря Вузькими стежками йшли, вітер шумів, лунко шумів...

«Ніжна вона була дівчина, скоро втомилась, але й горда була — не хотіла сказати їм цього.

113

«І коли син хана помітив, що вона відстає від них,— сказав він їй:

8 384

«— Боїшся?

«Вона блиснула очима на нього і Показала йому закривавлену ногу.

«— Дай понесу тебе! —сказав Алгалла, простягаючи до неї руки. Але вона обняла шию свого старого орла. Підняв хан її на свої руки, як пір'їнку, і поніс; вона ж, сидячи в нього на руках, відхиляла віти від його обличчя, боячись, Що вони потраплять йому в очі. Довго вони йшли, і ось вже чути гул моря вдалині. Тут Толайк,— він ішов позаду них стежкою,— сказав батькові:

«— Пусти мене вперед, бо я хочу вдарити тебе кинджалом в шию.

«— Пройди. Аїлах покарає тебе за твоє бажання або простить, його воля. Я ж. батько твій, прощаю тобі. Я знаю, що значить кохати.

«І ось воно, море, перед нимн, там, внизу, густе, чорне і без берегів. Глухо співають його хвилі біля скелі, і темно там, внизу, і холодно, і страшно.

«— Прощай! — сказав хан, цілуючи дівчину.

«— Прощай! — сказав Алгалла і вклонився їй.

«Вона глянула туди, де співали хвилі, і відсахнулась назад, притиснувши руки до грудей.

«-— Киньте мене,— сказала вона їм.

«Простяг до неї руки Алгалла і застогнав, а хан взяв її в руки свої, пригорнув до грудей, міцно поцілував і, піднявши її над своєю головою,— кинув зі скелі.

В*

«Там плескалися і співали хвнлі і було так шумливо, що вони обидва не чули, коли вона долетіла до води. Ні крику не чули, нічого. Хан опустився на камені і мовчки став дивитися вниз, у пітьму і далину, де море змішалось із хмарами, звідки пливли глухі сплески хвиль, і вітер пролітав, розвіваючи сиву бороду хана. Толайк стояв над ним, закривши обличчя руками,— камінь, нерухомий і мовчазний.

115

Час мннав, по небу одна за одною пливли хмари, гкані вітром. Темні й важкі вони були, як думи старого хана, що лежав над морем на високій скелі.

«— Підемо, батьку, — сказав Толайк.

«— Стривай...— шепнув хан, наче слухаючи щось. І знову минуло багато часу, плескалися хвилі внизу, а вітер налітав на скелю.

«— Підемо, батькуг..

«— Зачекай Ще...

«Не раз говорив Толайк Алгалла:

«— Підемо, батьку.

«Хан все не йшов з місця, де втратив радість своїх останніх днів.

«Та все має кінець! — встав він, дужий і гордий, встав, насупив бровн і глухо сказав:

«— Ідемо...

«Пішлн бони, але незабаром зупинився хан.

«— А чого я йду і куди, Толайк? — спитав він сина.— Нащо мені жити тепер коли все моє життя було в ній? Старий я, не полюблять вже мене більше, а коли ніхто тебе не любить — нерозумно жити на світі.

«— Слава і багатство є в тебе, батьку...

«— Дай мені один її поцілунок і візьми все це собі в нагороду Все це мертве — тільки кохання жінки живе. Немає такого кохання — немає життя у людини, жалюгідна вона, і жалюгідні дні її. Прощай, енну мій, благословіння аллаха над твоєю головою хай буде в усі дні і ночі життя твого.— І повернувся хан обличчям до моря.

«— Батьку, — сказав Толайк, — бать- ку!..

«І не міг більше сказати нічого, бо нічого не можна сказати людині, якій посміхається смерть, нічого не скажеш їй такого, що повернуло б у душу її любов до життя.

«— Пусти мене...

«— Аллах...

«— Він знає...

«Швидкими кроками підійшов хай до урвища і кинувся вниз. Не зупинив його син, не встиг. І знову нічого не було чути — ні крику, ні шуму падіння хана Тільки хвилі все плескали там, та вітер виспівував дикі пісні.

«Довго дивився вниз Толайк Алгалла і потім вголос сказав:

«— І мені таке ж тверде серце дай, о аллах.

«І пішов у пітьму ночі... «...Так загинув хан Мосолайма ель Асваб, і став в Криму хан Толайк Алгалла...»

КАМЕНІ МАТИ І ДОЧКА

на Качі камені. Глянеш на них — задумаєшся. Хто їх вирізьблював? Людина — не людина, як же вони вийшли такі?

І ось що розповідають про них.

Жила в селі дівчина, звали її Зюлей- ка. Гарна дівчина. Всім вона взяла: і красою, і серцем добрим, і розумом ясним. Про хороше не треба довго говорити, хороше саме за себе скаже.

Про очі можна сказати — гарні були очі. А які гарні? А ось які: якщо на базарі на якогось чоловіка гляне, бійка

починається. Кожен говорить: на мене глянула. Так б'ються, ні купити, ні продати не можна. Зюлейка через це і на базар не часто ходила: боялась...

А що сказати про її уста... Хто бачив вишню, коли вона зріє, не тоді, коли вже темна, а коли тільки зріє, тон і бачив уста Зюлейки.

А що сказати про її щоки. Іде вона дорогою, а кущ шипшини, що саме цвіте, закриється, від заздрощів померкне, сохнути почне.

А що сказати про вії... Якщо на вії пшениці насипати, а Зюлейка очі зведе, на голову зерна злетять.

А коси у Зюлейки чорні, м'які, довгі І вся Зюлейка висока, тонка, але дужа, ноги легко Гі носили.

Жила Зюлейка з матір'ю, бідною вдового. Разом з матір'ю полотно ткала. Полотно довге-предовге: вздовж підеш — втомишся, і тонке-тонке: лице витиратимеш— наче променем світла торкнешся.

Багато треба полотна ткати, щоб жиги. Багато треба білити полотна в річці. А води де взяти? Води в Качі мало: день біжить —два не показується. Зюлейка була хитра. Пісню заспіває — вода зупиниться, слухати хоче, як дівчина співає. А внизу всі лаються — води нема.

А вона співає і білить, співає і білить, скінчить — додому піде. Воді стояти більше нічого, швидше побіжить далі, все ламає, ніщо її не втримає.

Люди кажуть •— повідь. Неправда, то Зюлейка пісні перестала співати. Вся вода, що слухала її, заспішила далі своєю дорогою.

Гарна дівчина була Зюлейка, і роботяща, і весела.

А жив у долині неподалеку від Зюлейки грізний Топал-бей. Його похмурий замок стояв на скелі, охороняла його люта варта. Та нічим не був такий страшний бей, як своїми двома синами.

Коли народились вони, бабуся, яка їх приймала, застогнала, пожаліла бідну матір:

— Що в тебе сталось, словами не розкажеш! В тебе два хлопчики народились. Радіти треба, але ти плач: в обох серця немає.

Мати засміялась. Щоб її діти лишилися без серця? А вона для чого?

- Я візьму своє серце, віддам по половинці Материнське серце не таке, як у всіх: одного на двох вистачить.

Так і зробила. Та помилилася мати. Поганими росли діти — пожадливими, лінивими, лукавими.

Хто більше за всіх бився? Діти бея. Хто більше за всіх капостив? Діти бея. А мати їх балувала, найкращі шуби, найкращі шапки, найкращі чоботи — все для них. А їм все мало.

Підросли брати. Бей послав їх у криваві набіги. Кілька років гуляли вони по далеких краях, додому не поверталися. Тільки каравани з награбованим добром батькові посилали, батьківське серце тішили.

Приїхали, нарешті, додому сини То- пал-бея. Не тільки иа руках, на серцях у них кров запеклась. Навчилися страшних розваг — в людей стріляти, полонених вбивати.

Затремтіло все навколо від страху. Темними ночами гасали брати по селах, вривалися в хати, грабували поселян. Викрадали дівчат.

їхали брати з полювання через село, де жила Зюлейка, побачили її, і вирішив кожний: моя буде!

Мовчи ти, кривоногий! — закричав один.

Що з того, що кривоногий,— відповів другий,— зате я на два крики раніше за тебе народився.

Розлютувалися брати, кинулися один на одного, та вчасно схаменулися. І сказав один одному: хто раніше вхопить її, того й буде.

Стежили брати, як хижі звірі, що кожен робить. І пішли обидва в село дівчини. йшли не так, як добрі люди ходять. Добра людина йде —- співає: хай всі люди про неї знають. А ці йшли, як злодії, тихо повзли, щоб ніхто не бачив.

Прийшли до хатини Зюлейки. Чує дівчина: у вікно лізуть.

Ой, мамо!—скрикнула вона і в двері вибігла. їй би селом бігти, а вона шляхом біжить, а мати за нею.

Втомилась Зюлейка, каже матері:

Ой, мамо, боюся! Немає рятунку нам!

Мати у відповідь ЇЙ:

Біжи, дитино моя, біжи, не зупиняйся...

Біжить Зюлейка, ноги вже зовсім стомились, а брати все ближче і ближче. Ось вони вже за спиною, обидва вхопили разом, з двох боків тягнуть, рвуть дівчину. Закричала вона:

Не хочу бути в руках лихої людини. Хай краще каменем на дорозі ляжу. І вам, проклятим, скам'яніти за ваше зло.

І таку силу мало слово дівчини, чистої душі, що почала вона в землю вростати. каменем ставати. І два брати біля неї лягли уламками скель.

А мати за ними бігла, серце в грудях тримала, Щоб не вирвалось. Підбігла, побачила, як Зюлейка і брати-звірі в камінь одягаються, сказала:

— Хочу все життя на цей камінь дивитись, дочку свою бачити.

І таку силу мало слово матері, що як впала вона на землю, так каменем і стала.

Так і стоять вони досі в долині Качі.

А все сказане-—одна правда. Люди часто підходять до каменів, прислухаються. І той, в кого серце чисте, чує, як мати плаче...

ПРО ВІДВАЖНОГО КОЗАКА ТА ЖАДІБНОГО ТУРКА

ід час турецького панування в Криму жив на Мангупі паша — начальник фортечної варти.

Понад усе на світі любив паша гроші. З околишніх жителів він збирав податки, солдатів своїх посилав грабувати сусідні селища. Коли турки приводили в Мангуп полонених, паша сам обшукував їх і забирав все цінне.

Серед в'язнів Мангупа у кам'яному склепі на мисі Дірявому, що височів над проваллям, мучився козак-запорожець.

Турки сподівались взяти за нього великий викуп.

Часто паша викликав до себе полоненого і примушував його оповідати про країни, де той бував, про походи і битви. Любив паша такі розповіді. А Ще більше любив він слухати про золото, про коштовні камені і дорогі тканини, які довелося побачити козакові Тоді паша забував про все на світі і в мріях бачив себе володарем незліченних скарбів

Якось у вечірню годину паша викликав до себе полоненого козака, щоб послухати його чергову оповідь.

— Попусти мої кайдани, дозволь розім'яти трохи руки і ноги, — попросив козак.— Хочу розповісти тобі бувальщину про скарб, який сховали колись тут козаки. Мовчав я весь час про нього, та бачу — добрий ти чоловік.

І почав розповідати козак, та так, як ніколи ще не говорив. Лилася його некваплива мова про те, як полонені козаки пронесли багато золота з собою у фортецю, як зуміли його заховати в якійсь печері. Можна цю печеру знайти, якщо доб ре пошукати.

Дивився козак прямо у вічі паші, дивився — заворожував. І ось вже потьмя ніли очі турка, склепилися повіки. Заснув лютий володар.

Спить він і бачить сон, наче стоїть у великому підземеллі Придивляється ВІН уважніше і в світлі, що падає з невеликих душників, впізнає каземат у глибоких підвалах Мангупа, куди турки кидали найстійкіших своїх ворогів. Навіщо ж він сюди спустився? Ах, це про цей каземат говорив полонений! Тут десь і скарб захований. Де ж багатство, яким насититься він на все життя? Треба шукати!

Повільно ступав паша по нерівній підлозі, придивлявся до кожного горбика, до кожної щілини. І раптом в одному місці помітив, ніби щось виблискує. Став копати — і вигріб з ями купу золота. Персні, браслети, золоті монети... Сидів паша біля цього багатства, тремтів, мов у лихоманці, з радощів- Правду сказав козак, істинну правду!

Раптом почув паша голос. Переляканий, підвів голову і побачив перед собою жінку невимовної краси. Опустивши очі, красуня сказала:

Ти хочеш оволодіти моїми скарба ми? Але я їх бережу для того, хто схоче стати моїм чоловіком.

Чи не я твій суджений, чарівна жінко? — спитав він.

Дай клятву, що ти з'єднаєшся зі мною,— і золото твоє! — відповіла жінха.

Присягаюсь,— сказав паша і хотів схопити її за руку, але наткнувся на ка мінь. У підземеллі пролунали кроки і завмерли вдалині.

Турок прокинувся.

129

Полоненого не було. На землі валялися його кайдани. Втік козак. Паша так

9 384повірив ного розповіді, що не став переслідувати втікача.

Відтоді турок втратив спокій. Він лазив по скелях, забирався у глибокі печери. Та золота ніде не знаходив.

Якось паша заліз на височенну скелю, побачив там якусь розколину, спробував до неї дістатися, але зірвався і впав.

Місцеві жителі говорять, що жадібний турок не сам упав а що його затягнув у безодню злий дух, який жив у підземеллях Ма нгупа.

І ще кажуть, що душа турка довго блукатиме біля Мангупа, шукаючи вхід ) заповітне підземелля, де лежить козацький скарб. Жадлива душа не заспокоїться, поки біг часу не зітре її з лиця землі.

Часто лунає у скелях Мангупа оглушливий регіт: то, кажуть, відважний козак, весела душа, сміється з обдуреного турка.

(Лфг»

РУСАЛКА ТА ФОНТАН АРЗИ

ті часи, коли Південний берег Криму був під владою турецького султана, жив у селі Міс- хор скромний трудівник Абій-ака. Жив він у хатині поблизу моря і невтомно працював на своєму винограднику.

Дбайливо доглядав Абій-ака за своїми лозами на винограднику, за персиками і яблуками в саду, оберігаючи їх від весняних морозів і туманів, від різних хвороб

9*

Але найніжніше плекав він свою єдину дочку, чорнооку Арзи.

131

Стрункий і гнучкий стан був у Арзи. як лоза виноградна. Сорок тонких кісок збігали по плечах її аж до колін, наче сорок струменів води в гірській річці. Блискучі великі очі були чорні, як зоряне небо над морем. Яскраві уста червоніли, мов дві стиглі вишні, а ніжні щоки рум'янились, як бархатні персики.

Всі милувалися чарівною Арзи. Але найуважніше придивлявся до неї хитрий старий Алі-баба, власник фелюги з строкатими парусами. Розповідали люди, що старий турок підстерігає дівчат в селищах Південного берега, викрадає їх і відвозить на своїй фелюзі в Стамбул для продажу в гареми турецьких пашів та беїв.

Багато місхорських парубків присилали старостів до Абін-аки, але старий тільки посміхався: хай дочка ще погуляє. А Арзи давно вже мріяла про веселого хлопця з далекого села, якого зустріла якось біля прибережного фонтана.

1 ось настав день, коли хлопець прислав старостів до Арзи. Похитав головою Абій-ака: жалко було йому віддавати дочку в чуже село, поплакала мати. Але не відмовили вони старостам.

Весело святкував Місхор весілля красуні Арзи. Мало не все село зійшлося на садибу Абій-аки.

Дзвеніли сміх і пісні. Одна лиш Арзи була сумна: нелегко було розлучатися з рідними.

Ось опустилися весняні сутінки на берег, ось в синю тінь поринуло підніжжя Ай-Петрі. Морок спав на простору гладінь моря. Арзи тихенько вийшла з хатини, взяла мідний глечик і попрямувала до моря попрощатися з дорогим їй фонтаном і морським простором.

Там, біля самих морських хвиль, прислухаючись до плескоту прибою і дзюрчання джерела, вона поринула в спогади про дитинство.

Не підозрівала бідна дівчина, що кілька пар підступних очей стежили за кожним її кроком, не помітила, що в прибережних кущах причаїлись лихі люди.

Посидівши на березі, Арзи підійшла до фонтана набрати води в глечик.

Раптом щось заворушилось над самісінькою її головою, і чіпкі руки обхопили нещасну дівчину.

Не дочекавшись Арзи. наречений прийшов до фонтана, але своєї коханої тут не застав. Він побачив тільки, як від берега відчалив човен, і про все догадався. На крик хлопця до берега збіглися батьки та гості. Але вже було пізно: фелюга Алі-баби з строкатими вітрилами мчала у напрямку Стамбула.

Сумували за Арзи не тільки нещасні батьки та наречений. Зачах і улюблений її фонтан. Раніше він весело дзюрчав, даючи людям щедру вологу, а не стало Арзи— почав висихати. І ось лише важкі краплі, як гіркі сльози, покотилися з жолобка.

Алі-баба привіз Арзи в Стамбул і продав її в гарем самого султана.

Тужила, ридала Арзи, не знаходячи собі місця в гаремі. Народила вона хлопчика, але це не принесло полегшення її серцю. Рівно через рік з того дня, коли її схопили розбійники, піднялася Арзи з дитиною на башту султанського сераля і кинулась в босфорські води.

Того ж вечора сумна русалка з дитиною підплила до Місхорського фонтана. Відтоді раз на рік, в той день, коли була викрадена Арзи, фонтан починав струмувати сильніше, і по якійсь годині з тихих хвиль з'являлася русалка з дитиною на руках. Вона підходила до фонтана, гладила його камені, жадібно пила воду. Вона сиділа на березі, задумливо дивилась на рідне село. А потім, тихо опустившись у хвилі морські, зникала до наступного року.

ДЖЕРЕЛО СВЯТОСЛАВИ

іля самого синього моря, на краю кримської землі, стоїть древня Феодосія.

З півдня м>істо обмивають морські хвилі, з півночі тягнеться пасмо горбів. А на заході височить гора, біля підніжжя якої дзюрчить джерело. Надвечір іде за гору на відпочинок сонце. Вранці, закінчивши нічний дозір, сідає за її вершину місяць. Віками люди бачили цю гору, але ніхто ніколи не помічав, щоб на ній росло щось живе. Навіть злий реп'ях ніколи не з'являється на мертвій її вершині.

Називають старі люди цю гору Лисою і розповідають про неї чудову легенду.

Давним-давно, коли сонячна Таврія стогнала під ярмом поневолювачів, а древня Феодосія — Кафа була центром работоргівлі, жив тут багатий і знатний хан Ахмед-Нази.

У шаленстві, гульні пролетіла молодість. В походи він більше не ходив, пив запашні вина, їв смачні страви і тішився чарівними полонянками.

Багато у Ахмед-Нази було прекрасних полонянок, але більше за всіх любив він Святославу — дівчину з Русі. Горда була Святослава, смілива, як орлиця. А як співала! Як грала на гуслях! Заслухаєшся! Приведуть красуню до Ахмеда, посвітлішає похмуре обличчя старого. Походжає навколо, поглядає на стрункий стан, на коси довгі, золоті і тільки губами причмокує, а підійти не сміє: поглядом зупиняла.

Зведе Святослава ясні сині очі, гляне на хана, усміхнеться презирливо — і впаде серце старого. Наче не вона, а він був її невільником.

Любили Святославу і полонянки — за сміливу і веселу вдачу, за добре серце, за підтримку щиру. Якби не вона, змучилися б, знудилися.

Покликали якось Святославу грати для хана на гуслях. Заспівали, заплакали струни під тонкими пальцями. Лежить Ахмед на шовкових подушках, милується красою дівочою — ніжиться. Ніжився-ні- жнвся і заснув. Тільки цього й чекала смілива дівчина. Давно визрів сміливий план, давно підготувала Святослава полонянок до втечі і вислідила, де зберігаються ключі і як швидше сховатися можна.

Спить хан. хропе, а дівчина дістала ключі із скриньки, відчинила потайні двері гарему і вивела невільниць прямо в степ:

Тікайте, любі, а я закрию двері, щоб затримати переслідувачів.

Як пташки, випурхнули невільниці на волю і зникли в темряві ночі. А Святослава залишилась двері зачиняти.

Почули стражники шум, схопили дівчину і приволокли до хана. Позеленіли, стали холодними, як у змії, очі старого деспота. Плямами вкрилися дряблі щоки:

За віроломство я можу спалити тебе заживо! Можу повісити, втопити! Все можу! Але я можу і помилувати, все в моїй владі! Подумай добре, та знай, тільки одною ціною можеш спокутувати провину свою!

Знала Святослава ціну цю ганебну, глянула на хана презирливо і ще вище звела горду голову.

Не підкоришся? — закричав Ахмед, не тямлячи себе від люті.— Кину в підземелля! Висушу тебе в неволі!

І посадили дівчину в підземелля, наче заживо поховали. Довго мучилась вона в кам янш домовині, так довго, що н сама не пам ятає скільки. Єдиною радістю було для нещасної бачити крізь крихітне віконце, крізь залізні грати смужку кримського неба та чутії в тиху погоду, як дзюрчить маленьке джерельце, пробиваючись із землі біля склепу.

Святослава розмовляла з джерельцем, як з другом. Співала йому про свою далеку батьківщину, розповідала про кохану матусю, про братів, про молоденьку топольку, що росла в їх садку, під вікном її світлиці. А джерельце слухало, дзюр- чало їй у відповідь про щось і розмивало кам'яну стіну, щоб пробитися в склеп до полонянки.

Тричі приходили від хана і питали: • Підкоришся?» І тричі горда дівчина говорила: «Ні!»

На четвертий раз Ахмед прийшов сам. Гяжко відкрились іржаві залізні двері, війнуло гнилою сирістю з підземелля. В смузі падаючого згори світла стояла не колишня красуня,— струнка, рум'яна, а якась тінь, схожа на привид.

Побачивши її, хан відсахнувся.

От що буває з непокірними! — сказав він.— Тепер ти вже нікому не потрібна. Хіба що смерть візьме тебе...

«Видно, страшна я стала» — подумала Святослава, коли хан пішов, і заплакала.

І тут, просочившись крізь стіну, впали на землю поряд з невільницею перші чисті краплі джерельної води і задзвеніли:

Не плач, горда дівчино, не горюй, я допоможу тобі! Напийся водн з джерела. вмийся нею — і до тебе повернуться снла і краса колишня...

Так воно й сталося. Через день прийшли в склеп ханські слуги, побачили Святославу і очам своїм не повірили. Що за чудо! Що за красуня вийшла з-під землі! Рум'яна, свіжа, як зоря прекрасна.

Почув хан про чарівне джерело. Прибіг, став жадібно пити воду ту.

Пии-пин, деспоте, я услужу тобі,

дзюркотіло джерело.

Пив Ахмед воду, пив, поки не обернувся на велику гору. Так і стоїть відтоді Лиса гора, величезна, химерна, і нічого не росте на ній. І немає від неї ні користі, ні радості людині.

Зате про чарівне джерело лине добра слава. Звідусіль їдуть люди в древню Феодосію, щоб набратися здоров я попити іскристої мінеральної водички, покупатися в синьому морі.

біфге

ОКСАНА

ксанг, Оксана, гей-гей, гарна дівчина. Що й ка

затн — гарна! Багато слів краса не потребує. І так видно...

Гей-гей, Оксана, Оксаночка, ставна дужа. Ніхто не міг сказати, що бачив хоч раз сльози на очах Оксани. Сльози — це для слабеньких.

Чорновусі козаки не відразу починали розмову з нею. Не те, щоб побоювались, але були обережні. Не знати куди й ді вався метал у голосі козаків. Голос ставав м'яким, вкрадливим...

Жаркого дня в селі тиша. Кожен затінку шукає, від спеки ховається. Оксана - ні. На дужих плечах коромисло несе з полотном — білити на річку.

Гей-гей, Оксано, Оксаночко, коли б знала ти, коли б відала —- в ту пору не пішла б на річку полотно білити. Не пішла б, якби знала, що біда насувається з степу далекого.

А біда все ближче і ближче. Загуло, зашуміло по селу, запалали біленькі хати То орда татарська налетіла.

Напали татари на Оксану, зв'язали руки сирицею, накинули зашморг на шию і потягли за собою.

Попереду шляхи-дороги страшні, випалені села, криваві стежки. Назад озирнешся — горять хати, горить щастя людське, горить честь дівоча—все горить. Тільки одні вітряки махають своїми крилами, неначе прощаються. Скриплять вози, везуть в чужі землі полонених, везуть хліб, потом вирощений. Яке багатство!.

Ось і вона, Кафа. Великий двір, обнесений високим муром, великі ворота, залізом оковані. Ох, скільки людей пройшло через ці ворота, скільки з сумом-тугою озирнулося, коли вони з рипом зачинялися.

Стояла Оксана на невільничому ринку, горда і прекрасна у своєму скорботному гніві. Такої краси, такої постави ще ніхто не бачив.

Ось і продана Оксана. І Іовезли її в інше місто — таке брудне, ніби сюди з усіх гір змели сміття. Тільки в одному місці височів пишний палац. В ньому жив хан.

Привели Оксану в палац і залишили в кімнаті, де було багато жінок. Не чіпали поки що. Думали: «Будемо годувати солодко, одягати красно, ослабне духом, скориться». Та Оксана сиділа, мовчазна і неприступна.

10"

Спливали дні — сумні, безнадійні, один на одного схожі. Чим зайнятися Окса-

147

ночці, що звикла до широких степових просторів, до яскравого сонця? Скільки дарували їй природа, життя — тепер тільки оцінила вона по-справжньому. І любе серцю рідне село, і тихі верби, чисті води, ясні зорі...

А Павло... Де ти, мій горицвіте, козаче мій?! Хай люди не змогли сказати, де я,— хто вбитий, хто в полоні. Та невже серце козацьке, невже воно мовчить, не говорить тобі нічого? Прилинь до мене, визволи з неволеньки...

Все буває на світі, все трапляється. Привели якось в гарем жінку — стару, сердиту, високу на зріст - - з товарами заморськими. Гам і прядиво тонке, шовки м'які, там і мереживо, якого ще очі не бачили, там і парча, тонка, як подих ві- терця, чадра чорна, жовта, синя. Ох, яке жіноче серце встоїть!

Стара товари викладає та все иа Оксану поглядає. Крізь чадру обличчя її не видно, тільки очі світяться. Придивилася

Оксана до тих очей і завмерла. Та це ж Павло! Ось зараз або смерть обом, або воленька!

Розпродавши всі товари, купчиха кивнула Оксані: іди, мовляв, дівчино, дам тобі найзавітніше.

Зайшли вони за високу тополю, і євнухи вперше почули, як засміялася полонянка. «Нарешті, — думають, — розтало серце у тої кам'яної, нам легше буде».

Крекчучи та охаючи, взяла стара на плече кошик, прикритий хусткою, і поволі попленталась на вулицю.

З гиком, з криком по безлюдному провулку пронеслись вершники. Троє від них відокремились. Татари... та мова рідна, ласкава, м'яка.

Гей-гей, Оксано, Оксаночко! Ось і вона на коні. Випроставшись на весь могучий зріст, скочив на коня Павло — і полетіли. Оксана всередині, вершинки оточили її щільним колом, їдуть швидко, швидко.

Винесла всіх сила молодецька, відвага богатирська. Винесли всіх вірні коні козацькі. Ось уже й рідні безкраї степи, ось чисті води і ясиі зорі...

Далеко позаду лишилися високі стіни ханського палацу, люта варта ханських покоїв, невблаганний гнів хана і його велика сила. Все це, навіть смерть саму перемогло кохання міцне, кохання вірне, дружба козацька.

ПРО ОЗЕРА ЦІЛЮЩІ

еи БИ, КОНІ сильні, КОНІ козацькі! Летіть швидше стріл татарських гострих, вітер обганяйте! Несіть невільників поранених до садів вишневих, до рідних берегів дніпровських...

Гей, на волю! На Вкраїну милу...

Мчать по степу кримському, пекучим сонцем випаленому, відважні запорожці. А тривожні думи назад летять. Там, над поганим Гезлевом ще пожежа гуде, охолонути не встигли мертві побратими. Багато їх полягло сьогодні у місті печалі, місті

рабства. Але ще більше вирвалось на волю. Ось вони поруч, на конях. Немічні, зголоднілі, як билинки під вітром, хитаються. Не вірять ще своєму щастю.

Скачуть коні... Скачуть...

А чи довго витримають шалений гін? Чи вдасться всім від погоні татарської втекти? Скоро, ох скоро стомляться козацькі коні! А орда не дрімає...

Сті-ій! — лине иад степом суворий голос атамана.

Стовпилися козаки. Сплигнув атаман з коня, до землі вухом припав. Чує він, як гуде-стогне земля від далекого тупоту кінського...

І мовив атаман:

Всім нам нема звідси дороги, брати козаки. Віддамо ж кращих коней тим, кого ми врятували. Хай з провідниками повз озера соляні на Вкраїну скачуть. А ми тут залишимось. Дорогу бусурманам перепинимо.

То не чорна хмара по небу пливе, то ханське військо по степу скаче. У кожного вершника по три-чотири коня. Щоб страху більше на ворога нагнати, щоб боялися усі—-то орда татарська летить! І коні свіжі, завжди під рукою — хоч від світання до світання скачи!

Вдивляються вдалину татари: де ж невірні, що насмілилися напасти на місто ясноликого хана, де втікачі?

Як соколи каменем падають на здобич, так запорожці із засади на татар рвонулися, гострим ножем у військо бусурманське врізались.

Засвистіли шаблі, заспівали смертельних пісень стріли татарські. Бризнула гаряча кров на землю.

За муки народні, за горе, що, як чорна зловісна хмара, висіло над українськими хатами, нещадно билися козаки.

І похитнулися вороги.

Та не знали запорожці, що на допомогу татарам новий загін поспішав.

Притисла орда запорожців до соляних озер. Тут останній бій був. У багнистій прибережній грязюці грузли коні, збивались докупи. Ніде розвернутися козакам, показати ворогові своє вміння бранне. Позаду — озерна глиб...

Сідало сонце. Плакала вечірня зоря, кривавим світлом заливаючи степ і соляні озера. Білий туман оповив землю, ховаючи від очей страшну картину.

Лежать козаки на березі соляного озера. Ніхто не поворухнеться, не зітхне. ґКупанп їх пошматовані, шаблями посічені, руки і обличчя закривавлені Мовчать козаки, руки в смертному сні розкинувши.

Не матері старі заплачуть гарячими слізьми над ними — степові круки закаркають. Не рідні руки очі їм закриють — круки виклюють.

І на світанку, коли сонце кинуло перший тонкий промінь злетілися крукн. Закаркали, замахали крилами з радощів — велика здобич дісталась. Опустились зграєю на поле битви...

Та не вдалося побенкетувати вісникам смерті!

Раптом почали оживати козаки. Той руками поворухне, цей голову зведе. Третій до товариша промовить:

— Ох, і довго ж я спав, як убитий.

Дивуються козаки: що ж з ними сталося? Адже і цей побратим як підкошений з коня впав — самі бачили! — і того зарубали... Стали вони придивлятися. І побачили, що там. де раии до чорного берегового мулу дотикалися,— їх наче й не було Всі позатягувались, зарубцювалися.

І зрозуміли тоді козаки, що рідна земля для своїх дітей — завжди мати. Ніколи їх у горі-біді не покине, не дасть пропасти, на поміч прийде.

Зайшли воїни в озеро, солоною водою вмилися і в шапки, у бурдюки чудесної землі набрали.

Потім коней розшукали, сідла підтягнули і в степи рідні поскакали — понесли на Вкраїну звістку про битву з татарською ордою і про цілющу кримську землю.

Багато років відтоді минуло. Та пам я- тав народ цю бувальщину. І коли скинув кровопивцю-царя, вигнав слуг його, прийшли вільні люди до кримських озер і збудували тут чудові лікарні, палаци-са- наторії. Лікуються в них борці за щастя народне. Нових сил для подвигів набираються.

ДІВЧИНА-ЧАИКА

а Чорному морі є острів суворий, німий: червоная скеля на буйнім зеленім роздоллі одна піднімається вгору червоним шпилем. Не купчаться білії хати по ній, і лист кучерявий її не вкриває, одна тільки стежка зелена збігає по ній: то течійка води весняної прорила червоную глину і вся обросла оксамитом-травою, а далі все мертво і глухо...

Та ніби не все: отам-о, на самому розі, над морем, де вічно лютує сивий бурун, на самім тім розі горить по ночах якийсь вогник. Удень же чайки сіренькі в'ються, кигичуть над морем. Що то за скеля і що то за вогник, і за що так люблять чайки ту суворую скелю?

Давно колись, кажуть, на острів той дикий прибув чоловік з невідомих країв. Десь доля лихая ганяла за ним по всім світі, що він не знайшов ніде інде притулку. Маленьке дитятко та вбогі пожитки виніс з човна, заліз у печеру і став собі жити.

Як жив, чим жививсь він іспершу,— про те невідомо нікому. Згодом дізналися люди, яка була щира душа у того чоловіка: щоночі вогнище велике він розкладав, щоб далеко палало-значило, щоб ті кораблі та суденця, що бігли по хвилях зелених, минали безпечно суворе каміння та банки лихі потаємні. Коли ж розбивалося судно, він сам на маленькому човні сміливо кидавсь у море нещасних плавців рятувати.

І вдячнії люди охоче давали йому великі дари — і гроші, й скарби, що возили на тих кораблях: нічого не брав чужоземець, лиш трошки харчів на прожиток, та дрова, та смолу, щоб ними вогнище живити.

І скоро дізналися всі про діда чудного, прозвали його «морським буслом», дізнались й про його дитину, котру, мов русалку, хвилі морські колихали-пестили, котру й каміння німе, і ревуча буря жа- ліли-втішали.

І виросла дивно хороша Дочка у старого: біла, мов піна морська, як кушир, кучерявії коси вкривали її по коліна, а очі блакитні світились, як море у ранішній час, а зуби блищали, мов перла з-під вуст коралових. Нічого вона не боялась: ні бурі, ні грому, ні грізної хвилі, бо море було їй як рідне. І сміливо дівчина кидалась з батьком укупі, як часом траплялось когось рятувати, і тільки торкнеться до кого вона,— того не займає розлючене море.

От раз, накупавшись уволю, дівчина тихо заснула на теплім пісочку (а море тоді щось мовчало-дрімало); і спить вона іі чує,— щось-то шепоче. А то між камінням забралося троє: птиця-бабич горбоноса, свинка морська та рибонька-золоті пера. Рибонька й каже:

Винесу я з глибини перлів, коралів, ясних самоцвітів за те, що вона врятувала мене: лежала я, бідна, на банці — хвилі сердиті закинули дуже далеко, пекло мене сонце, посмажило зябра, крутивсь надо мною мартин білоперий та хижий, і з ним моя смерть наближалась. Ся ж добра дитина взяла мене в руки, всміхнулась привітно і тихо пустила у море,— й я знов ожила.

Я її вивчу так плавать, пірнати, водити веселих танків, таких їй чудових казок розкажу,— промовила свинка морськая,— за те, що вона, моя добра, годує мене, ділиться щиро зо мною харчами, не раз би вже й здохла, якби не вона.

161

— А я їй,— озвалась задумана птиця- бабич,— я їй скажу новину, та таку, якої ніхто ще не знає. Була я за морем далеко і чула: прибудуть сюди кораблі та галери. На тих кораблях та галерах люди чудні: завзяті чубаті (їх звуть козаками), нікого вони не бояться і мореві навіть старому дари не дарують, як інші купці- мореплавці, лиш веслами часто січуть- зневажають. І море сердите поклало свій гнів на чубатих, і доля лиха присудила усіх потопити, побити і скарб їх віддати камінням та банкам, та всім нам, морським челядинцям. Великої тайни ніхто ще не знає, лиш їй, милосердній, повинна я все розказати за те, що вона і мене врятувала: злочинець якийсь перебив мені стрілкою крила, і я помирала иа хвилях зелених; ся ж дівчина мила впіймала меие, замовила кров і якогось там зілля приклала та все годувала-гляділа, аж поки загоїлись крила. За те розкажу їй сю тайну велику...

11 334

Мовчи! — зашуміли, прокинувшись, хвилі.— Мовчи, не твоє-бо то діло! Не сміє ніхто дізнатись про волю великого моря, не сміє ніхто сперечатися з грізним!

Кинулись хвилі до скелі-каміння, сердито бурчать поміж ними. Злякана свинка і рибка пірнули на дно, а птиця-бабич ізнялась, полетіла. Та пізно прокинулись хвилі: дівчина вчула, скочила раптом і кличе: «Вернися, птице-бабичу, вернися, усе розкажи до ладу, не треба иі перлів мені, ні коралів, ані казок чарівних, ні таночків, краще мені розкажи до ладу, Щоб я знала, звідки чубатих отих виглядати, як безталанних з біди визволяти».

А море лютує, а море реве:

Мовчи, не питайся, дурненька дитино! Корись, не змагайся ти з морем, тяжко-бо море карає!

А дівчина дума: «Байдуже! Ревіть собі, хвилі зелені, чорнійте од злості, казіться! А я не оддам на поталу людей тих відважних, я вирву із пельки у хижого моря своїх безталанних братів! Лиш батькові я слова не писну, бо він вже старенький, незмога йому вже боротись, а буде велика негода, я бачу».

І день догорів, і сонце пірнуло у море. Настала великая тиша. Лиш в темряві чути, як дід бубонить та збирається варту нічну одбувати. Дочка попрощалася з батьком, лягла у печері. А тільки старий заходився з вогнищем, вона зараз в човник стрибнула, усе зготувала, назброї- лась — бурі чекає.

163

Ще море спокійне, а там щось далеко гуде: то спільничка моря — хмара грозова — йде, і моргає страшними очима, і темними крилами віє на дрібнії зорі, і гаснуть ті зорі од жаху. Ось вітер, її посланець, налетів, засвистав, хоче вогиище згасити, та дід догадався, підкинув смоли,— розгорілось вогнище ще дужче. І вітер назад, засоромившись плинув, і стаю все тихо...

11*

Знову і ближче ревнула грозовая хмара, і цілая зграя хижих вітрів закрутилась, завила, штовхнула під боки соннії хвилі. Хвилі безладно метнулись до скелі,— скеля шпурнула на їх камінцями,— хижо вони проковтнули гостинці і кинулись знову до скелі.

А хмара надходить, і грім гуркотить, і блискавка хижо моргає, і буря жене- підганяє нещасні галери: щогли ламає, вітрила дере, купає у хвилях солоних.

Та борються з морем відважні гребці, не піддаються чубаті! І ось надігнало їх море, ось розгойдало страшенно і кинуло просто до скелі — і скеля завила, як хижа звірюка, побачивши ласую здобич! І око не вспіло зморгнути — вщент всі галери побиті!

Дівчина страху не знає, дівчина пла- ва, керує човном, вихоплює сміливо втоп- ників з моря і жваво на берег безпечний виносить. Вже їх чимало на березі стало,— ще більше їх гине у морі. А дівчина втоми не знає, дівчина й слухать не хоче, що море їй грізно гукає:

—- Ген, одступись, не змагайся зо мною! Здобич моя,— не оддам я даремне!

Байдуже — вона не слуха! Кинулась хвиля страшенна, утлого човника міцно вхопила, кинула геть аж за банку, розбила, неначе лушпайку.

Дівчина плаче; плаче вона не од болю, плаче вона не од страху, не за човном вона плаче: жаль їй великий, що нічим вже їй рятувати безщасних. «Ні, таки спробую ще раз!» Миттю одежу зорвала з себе і кинулась просто у море. Не зглянулось гнівнеє море: хижо кохану свою проглинуло. Та зглянулась праведна доля: смерті собі ие знайшла жалібниця відважна. Чайкою сірою з моря сиорхну- ла і з гірким плачем полетіла над морем...

А дід і не знав, що дочка поробляє, та ті козаки, що вона врятувала, сказали йому. З горя, з розпуки дід, як розводив вогнище, так в нього й кинувся просто.

Згибли дід і дочка, та згибли не зовсім: щоночі вогник на скелі блукає, а сірі чайки без ліку розплодились на скелі, літають над морем та плачуть-кигичуть. лиш тільки зачують хижую бурю, звіщають плавців-мореходців та свідчать про давню давнину, про сланую дівчину- чайку.

біфга

ЗОЛОТИИ БЕРЕГ

іля берегів неспокійного моря-велетня, біля гір, вкритих зеленою піною трав, жили-були люди. Славився цей південний край чарівною красою природи, незліченними багатствами, та люди тут жили бідно і були нещасними. Ось уже багато років знемагали вони під гнітом турецьких загарбників.

Особливо знущався з підневільних правитель південного міста Ялти Амет- ага. Він грабував беззахисних, катував їх, вбивав. Він хотів бути багатшим за всіхбагатих, могутнішим за всіх могутніх. Від стогону страдників темніло море і тремтіли у гніві гори.

Увечері Амет-ага з дружиною своєю Ходжавою спускався стертими сходами у глибокий підвал, де стояли великі скрині, наповнені награбованим добром. Амет- ага і Ходжава відкривали скрині і з палаючими від пожадливості очима набирали золото в жмені, пересипаючи і милуючись його блиском. Освітлене тьмяним світлом, золото було червоним і здавалось, що то не золото, а кров тече між пальців і повільно збігає в скриню.

Та все ближче і ближче час розплати над жорстоким Амет-агою! З півночі степами України йде велике військо, озброєне мечами двосічними, фузеями вороно- ваними, гарматами литими. То Росія-ма- гінка послала в Таврію своїх солдатів русоголових, щоб вони вигнали звідти турків поганих.

Звістка про наближення русів так прн- голомшила Амет-агу, наче на його голову великий камінь впав. Кинувся він на коліна і, знявши руки до неба, почав молитися аллаху, благаючи допомогти. Та небо байдуже дивилося на нього холодними зірками, і суворі скелі, схилившись над морем, зловісно мовчали. А з Сивашів уже чути було пісню росіян.

Тоді став Амет-ага збиратися в дорогу. Вранці до берега моря, де стояв корабель, потяглися раби. Вони несли килими візерунків небачених, золоті монети, перли та інші коштовності.

Цілий день раби носили на корабель награбоване багатство зажерливого Амет- аги, цілий день на березі було чути гримання слуг і свист нагайок. І коли якийсь раб знеможений падав з важкою ношею, над ним відразу ж заносився кинджал, і прибережний пісок обагрявся кров'ю невинної жертви. Дуже квапився в дорогу Амет-ага.

Увечері корабель Амет-аги під жовтими парусами покинув небезпечний берег. А вслід йому лунали стогони і прокльони пограбованих, знедолених людей.

Побоюючись людського гніву, Амет- ага поспішав у відкрите море і не підозрівав, що там його чекає. Він не бачив, як небо насупило свої великі хмари-брови, як спінилося обурене море. Він зрозумів усе тільки тоді, коли вдарив грім, і корабель, як підбитий птах, підкинуло з хвилі на хвнлю, коли вітер заспівав у щоглах, віщуючи втікачам загибель у морській безодні.

В оглушливому реві хвиль не чути було криків потопаючих. І лише коли блискавиця розрізала чорне небо і на мить освітила розбурхане море, на його поверхні плавали уламки корабля. Ні жорстокого Амет-аги, ні його лихої дружини Ходжа- ви, ні численних скринь з коштовностями — наче й не було.

Прогнали росіяни турків з Криму, визволили від віковічного ярма людей, що жили там. Прийшли якось люди до моря і побачили: у променях соиця піщаний берег блищав, наче його всіяли золотими монетами.

Дивіться, що це? — питали люди один одного.— Раніше ми такого не бачили, раніше такого не було.

З юрби вийшов мудрець і сказав так:

Справді, раніше такого не було. Це море повернуло нам багатства, відібрані у нас Амет-агою. Море роздрібнило коштовності на крихітні крупинки і пересипало ними пісок. Через те він і блищить, як золотий.

Відтоді люди і називають цей берег не інакше, як «Золотим берегом».

КУТУЗОВСЬКИИ ФОНТАН

іками панували турки в Криму, віками турецькі поневолювачі грабували і плюндрували цей багатий край.

Та ось прийшли в Крим російські вої- ни-богатирі, прогнали турків-гнобителів далеко за море. І настало в Криму мирне життя. Почали люди землю орати, пшеницю сіяти, виноград вирощувати.

А по той бік Чорного моря турецький султан вже готувався до нової війни з ру- сами. Він послав у Крим до татарського хана Сахіб Гірея, до татарських мурз своїх вірних людей для таємних переговорів.

Ми битимемось хоч до кінця світу, поки не відберемо Крим у московів, — запевнили султанських послів татарські мурзи.

Довідавшись про це, турецький султан зібрав велике військо, покликав свого вірного сераскіра Гаджі-Алі-бея і сказав:

Мій вірний Гаджі-Алі бей! Даю тобі яничар п'ятдесят тисяч, даю тобі кораблів тисячу — іди на Крим. Через тридцять днів і тридцять ночей я чекатиму від тебе звістки про завоювання Криму. Не діждусь такої звістки — не зносити тобі голови!..

І турецький флот на чолі з сераскі- ром Гаджі-Алі-беєм вирушив до берегів Криму.

На світанку турецькі кораблі з'явилися біля берегів Алушти. На прибережних горбах мирно дрімали житла, обвиті виноградом, обсаджені стрункими кипарисами. Зліва велично здіймалась гора Ка- стель, а далі, за Алуштою, на фоні ранкового блідо-голубого неба вимальовувались обриси Чатир-Дага і Демерджі.

— Бачите цю землю? — звернувся до яничар сераскір Гаджі-Алі-бей.— За тридцять днів і тридцять ночей вона має стати нашою. Ми переб'ємо невірних половину, а другу половину поженемо в рабство. Ми залишимо на цій землі одні лиш руїни та попіл, а коштовності заберемо собі. Вперед, правовірні! Хай допоможе вам аллах!

Наче саранча, полізли яничари на Кримський берег, сповнюючи околиці войовничими криками. Здавалось, ніяка сила не зможе зупинити їх.

І тут піднявся на захист Алушти російський гарнізон — сто п ятдесят відважних єгерів. Сховавшись в руїнах стародавньої Алуштинської фортеці, вони цілий день стримували натиск чужинців. Та надто нерівними були сили. Один за одним падали єгері під зливою турецьких куль.

Вдерлись надвечір яничари у фортецю, захопили Алушту і рушили до Чатир- Дагу.

А з Сімферополя назустріч туркам вже поспішало російське військо. Вів це військо найхоробріший з російських воїнів — Михайло Іларіонович Кутузов.

Тяжким був шлях російського війська. Доводилося йти по бездоріжжю, горах, лісах, по непролазних хащах. Високі скелі вставали на дорозі відважних, глибокі ущелини і бурхливі ріки заступали їм шлях. Колючі віти держи-дерева чіплялись за одяг, дряпали обличчя, руки, не пускали вперед. Та дужі, витривалі вої- ни-богатирі обійшли високі скелі, здолали глибокі ущелини, переправились через бурхливі ріки і вийшли до перевалу.

Перед їх очима лежало велике-преве- лике море, якому, здавалося, не було кін- ця-краю. Залите яскравим сонцем, воно сліпуче виблискувало, переливаючись сріблом і перламутром. Береги його потопали в смарагдовій зелені дивовижних південних рослин. Вздовж берегів тягліїся гори, здіймаючи в небо вершини химерних обрисів.

Довго мовчки стояли російські воїни, вражеиі казковою красою південної землі.

Зненацька грім гармат розірвав тишу, гора Чатир-Даг задвигтіла і заволоклась чорним димом. Це турки-яничари почали пальбу. Укріпившись на неприступних схилах Чатир-Дагу, вони вирішили раптово напасти на московів і розбити їх.

— Братці мої, славні гренадери! - сказав Кутузов.— Не вперше нам, братці, битися з ворогом, не вперше перемагати його. Турки-яничари напали на цю багату землю, щоб спопелити її, а населення кинути в рабство. Зустрінемо ж непрошених гостей, як личить, по-нашому, по-росій- ськи! Почастуємо булатною сталлю і випровадимо туди, звідки вони прийшли!

Промовивши ці слова, Кутузов вишикував гренадерів у бойові ряди і повів їх на штурм ворожих укріплень.

Розгорілась запекла битва. Гори, наче живі, двигтіли від безперервної пальби. Ліс стривожено шумів. Велетні-буки і золотоверхі красуні-сосни, зрізані ядрами, повільно падали на землю і вмирали. Сонце затьмарилось від диму і пороху.

А турки все стріляли і стріляли з гармат, мушкетів, пищалів, скидали зі схилів величезні камені, намагаючись зупинити російських богатирів. А руси все йшли та йшли, безстрашно наближаючись до турецьких укріплень. І попереду всіх ішов найсміливіший з них — Кутузов.

Ось уже схрестились російські клинки з кривими турецькими шаблями. Змахне Кутузов лівою рукою — двадцять п'ять яничар падає, змахне правою — п'ятдесят на землі лежить.

177

Побачив це сераскір Гаджі-Алі-бей і зрозумів, що коли Кутузова не зупинити,

12 384

все турецьке військо буде порубано. Взяв він мушкетон, прицілився і вистрілив. Добрим був стрільцем сераскір Гаджі- Алі-бей — не промахнувся. Влучила ворожа куля прямо в голову Кутузова...

Впав російський полководець, закривавлюючи своєю кров'ю кримську землю. Яиичгри кинулися до нього, намагаючись взяти його в полон живим чи мертвим. Та не тут-то було! Стіною стали гренадери на захист свого командира. Відтіснивши ворогів, вони підхопили Кутузова на руки і понесли до джерела, що було недалеко від місця битви.

Принесли, обережно поклали на траву, стали поїти його водою з джерела, стали промивати його рану.

І з подивом помітили вони, що рана перестала кровоточити, швидко зарубцювалася, зажила. Кутузов прийшов до пам'яті, піднявся на ноги. Наче й ие було смертельної рани!

Догадалися тоді російські богатирі, щоджерело це цілюще, що вода в ньому не проста, а жива. Напилися вони цієї води, обмили нею свої раии і слідом за своїм полководцем з новими силами рушили в бій.

І таким був стрімким натиск росіян, що турки не витримали і побігли. А се- раскір Гаджі-Алі-бей, побачивши Кутузо- ва живим і неушкодженим, жахнувся.

— О, аллахі — заблагав він.— Ти воскресив мого ворога, щоб він згубив моє життя? Чим я завинив перед тобою, всемогутній аллах?

Охоплений жахом, біг Гаджі-Алі-бей не оглядаючись до самої Алуніти. А слідом за ним бігли яничари. Не багатьом з них вдалося дістатися до берега і врятуватися на кораблях.

Турецький флот квапливо покинув береги Криму...

179

Вигнавши з кримської землі турецьких загарбників, російські воїни-переможці замість зброї взяли в свої руки сокири, кир-

12*ки і лопати, щоб прокласти крізь дрімучі ліси шлях до південного берега Криму...

Через ліси, через ущелини і долини, по схилах гір, берегом моря в'ється дорога— величний пам'ятник, який спорудили собі в Криму російські воїни. На тому місці, де дзюрчало джерело, вони збудували фонтан з барельєфом свого полководця, хороброго воїна Михайла Кутузова.

Багато людей іде й їде цією дорогою. І кожен зупиняється, щоб випити цілющої води з Кутузовського фонтана.

ПРО СІМ КОЛОДЯЗІВ

или колись у безводному керченському степу три чаоани — батько і два сина.

Навесні, коли йшли дощі, степ оживав, яри і долини наповнювались живлющою вологою, яскраво зеленіли рослини і тягнулись до лагідного сонця, співали пташки, раділи люди.

Але ось все вище і вище піднімалось сонце, все дужче і дужче припікали його промені-—наставало жарке літо з нещадними суховіями. Від нестерпної спеки випаровувалась волога, репалась земля.

Тоді вмирали пожовклі рослини:

Пити!

Летіли геть птахи:

—- Пити!

У відчай впадали люди:

—- Пити!

Якось в дуже посушливе літо, коли запаси еоди кінчились, сиділи чабани в степу, мов скіфські баби, похмурі й мовчазні. Насувалась біда. Що робити? На північ підеш — море побачиш, иа південь підеш — теж до моря потрапиш. Скрізь вода. Але спробуй напитись її: солона, гірка, для життя непридатна.

Не буває так, щоб під землею не текла вода, — задумливо промовив батько. — Тече вона так, як тече кров у живому тілі. І щоб побачити воду на поверх ні, треба викопати колодязь.

Що ти, батьку, вигадуєш,— відізвалися сини.— Якби під землею була вода, вона сама знайшла б хід на поверхню.

Не все саме робиться, — відповів батько.— Іноді й рук треба докласти. Беріть лопати!

Чабани зчистили поруділу траву і врубалися лопатами в суху щебенисту гли- иу. Ні палаюче у блідому, вицвілому небі сонце, ні гостра спрага ие зупинили людей. Гора червонуватого грунту росла і росла, отвір у товщі землі поглиблювався і поглиблювався.

Надвечір чабани врубалися в землю майже на два людських зрости, але води не побачили. Не побачили її і на другий вечір, на третій, на п'ятий, на сьомий...

Ґи, батьку, погану розвагу для нас вигадав,— почали иарікатн сиии,— від роботи спрага посилюється, а води все нема й нема.

Не для розваги ми працюємо, діти, а для життя на цій землі, — заперечив стомленим голосом батько. Незважаючи на похилий вік свій, він працював нарівні з синами.— Я вірю в те, що вода під землею є, я чую її. Значить, ми не там копаємо, де слід, значить, треба копати в іншому місці...

І чабани почали копати другий колодязь. Але й за наступні сім днів не докопались до води. За другим з'явився третій колодязь, потім четвертий, п ятий, шостий. І в кожному з них ие було води.

Копаючи сьомий колодязь, батько і сини були такі змучені, що навіть не говорили поміж себе, а мовчки довбали і довбали суху кримську землю. Увечері вони падали на глину, як мертві. І тільки вранішня роса трохи освіжала їх, і вони знову бралися за лопати.

В останню, сьому ніч батько вже не в силах був вилізти з колодязя, звідки він подавав грунт, і залишився в ньому ночувати. Підклавши кулак під голову, він відразу ж задрімав.

І бачить старий радісний сон. Йому сниться вода. Чиста, прохолодна, вона наповнила всі сім колодязів і розлилася по степу гомінкими струмками. Ожив напоєний водою кримський степ, заспівав тисячами пташиних голосів. Сини, обливаючи один одного водою, сміються, примовляючи:

А правду казав наш батько!

Мудрий наш батько І

Прокинувся вночі старий чабан, пошарив круг себе рукою, і обличчя його просяяло: земля була мокра. «Близько вода! — подумав старий. — Завтра Гї побачать сини, от зрадіють!.. Тепер і поспати можна із спокійною душею». І чабаи заснув міцним, глибоким сном.

Назавтра один із синів опустив у колодязь відро, щоб батько наповнив його грунтом, але дивно: відро не вдарилось об тверде дно, а плюхнулось об щось пружне.

Заглянув син у колодязь і побачив там небо, білі хмари і своє зображення.

Вода!!!—щосили закричав вій.

Підбіг його брат, теж заглянув у колодязь і теж закричав на весь степ:

Вода!!!

Кинулись брати до другого колодязя, до третього, четвертого — в них теж була вода. Що за чудо? Всі сім колодязів були наповнені чистою, прохолодною питтєвою водою.

І здалося молодим чабанам, що все навколо змінилось, повеселішало. І сонце перестало так немилосердно пекти, і иебо стало більш блакитним та привітним, і подув свіжий вітер, так що стало легше дихати. Схопили чабани відра і почали черпати воду і виливати її в яр.

Пий воду, кримська земля! Пийте воду, вівці!

Напоївши овець, а потім і самі напившись, сини раптом згадали:

А де ж наш батько?

Вони довго ходили степом і посвіжілими, дужими голосами кликали батька.

Але той не озивався. Вони шукали його в усіх семи колодязях, та марно.

Так ніхто досі й ие знає, куди подівся старий чабаи. Деякі люди кажуть, що він заради життя у кримському степу сам перетворився в джерело, яке і наповнило всі сім колодязів.

біфг»

ив у Криму чабан. Працював у бея. У бея баранців багато, правди мало. Що значить мало — зовсім нема. Погано годував бей чабана, сміявся:

Нічого, — говорив — в горах сонця багато, живи, чабан, сонцем.

НАШІ ЗОРІ

Ходив старий по горах, доглядав баранців, лазив по каменях. І тріскалась шкіра в нього, і на землю падала чесна кров чабана. І земля — вона всім мати — цю кров приймала і до самого серця свого несла. І біля серця землі, де дуже жар-

ко, кипіла кров чабана і ставала гарним червоним каменем.

Був у чабана приятель, хлібороб. Теж у багатія працював. У багатія землі багато, а серця нема. Голодом морив хлібороба, говорив:

В степу повітря багато, живи повітрям.

Багато працював хлібороб, багато поту лив, багато сліз. І на землю падали піт і сльози орача, і земля — вона всім ма ти — приймала піт і сльози і до самого серця свого несла. І біля серця, де дуже жарко кипіли сльози орача і там ставали міцним, добрим залізом.

Минув час, і народилися в чабана двоє хлопчиків, а в сім'ї хлібороба - дві дівчинки Чабан назвав своїх дітей Силою і Правдою, а хлібороб — Щастям і Радістю.

Злякалися багатії, коли почули про народження цих дітей.

Ой,— кажуть,— якщо Сила і Правда, Щастя і Радість підростуть та разом по світу підуть,— нам тоді не па нувати.

І вирішили вони тоді вбити дітей. Але хіба Силу і Правду, Щастя і Радість можна з світу звести? Тоді кинули багатії Силу і Правду, Щастя і Радість в темну печеру.

Сумно стало на землі...

1 а настав час, і прийшли з-за Сиваша люди Дужі, справедливі й сказали:

Випустимо Силу і Правду, Щастя і Радість!

Але багатії не хотіли, щоб Сила і Правда, Щастя і Радість по землі ходили. І почалася битва між багатіями і людьми справедливими. Довго билися, і багато крові і сліз впало на землю. Земля — вона всім мати — збирала кров і сльози і до самого серця свого несла і там ховала.

Перемогли багатіїв люди дужі, справедливі й звільнили з печери Силу і Правду, Радість і Щастя.

Ось, земле,— сказали ці люди,— очистили ми лице твоє від бруду, зробили його прекрасним і ^чистим. Скажи, земле, що ти даси людям?

О, — сказала земля, —- подивіться, що я берегла для вас.— І розкрила своє серце.— Великі скарби в мене є. Беріть їх і зробіть своє життя багатим і щасливим.

Взяли люди в землі залізо і почали робити різні машиии, щоб ие падало стільки гіркого поту на лице землі, щоб праця була для людини радістю.

Багато чудових машин зробили люди з того багатства, яке дала земля. А потім знову прийшли до неї і сказали:

Треба показати всьому світові, яка наша земля стала чистою і гордою. Що ти нам подаруєш?

Візьміть — сказала земля і ще раз розкрила своє серце і віддала червоний камінь.

І зробили люди з того каменю червоні зорі і прикріпили їх на високих баштах.

Всюди видно ці зорі: на найвищу гору зійдеш -— побачиш, на найменшій гірці станеш — побачиш. А світла в них більше, ніж у сонця.

На наші зорі дивляться люди з усіх кінців світу, дивляться і кажуть:

— Є такі люди, що прогнали багатіїв- кровопмвців, зробили свою землю чистою і гордою, і за це вона віддала їм свої багатства. Життя тих людей таке яскраве, як червоні зорі, що сяють високо-високо над нами.

СРІБЛЯСТИЙ ЛОХ

е всі, певно, бачили цей чагарник з попелясто-сріб- лястим листям. Він зустрічається в різних місцях Кримського півострова і звуть його — лох сріблястий. Вперта це рослина, живуча, витривала. І може тому люди пов'язали із сріблястим лохом одну з своїх легенд.

193

Десятки років тому весь берег Керченської протоки біля Ельтигенських скель був у кущах сріблястого лоха... Тепер тут один кущ. Тим, хто знав історію цієї багатостраждальної землі, було незрозумі-

13 384

ЛО, ЯК МІГ він вижити, чому не загинув разом із своїми братами.

Кущ сріблястого лоха встояв, втримався, заглибившись цупким корінням під камені, залишені ще захисниками древнього міста Німфея.

Це було прекрасне місто. Люди працювали тут, шануючи землю за багатства, які вона дарувала їм, прикрашували цю землю, споруджуючи на ній мармурові фонтани і храми.

Коли приходив ворог з далеких заморських країн, Німфей перетворювався у фортецю на підступах до Пантикапея, ставав грізним воїном, з високими мурами, із зіркими очима бійниць.

Зруйнований часом, Німфей нагадав про себе морякам керченського десанту. У вузьких розрізах траншей моряки побачили побурілі, наче в закипілій крові, наконечники стріл, людські кості, амфору, їй чорноморці довірили найдорожче — воду...

Сорок днів і сорок ночей стояли тут, біля відрогів Ельтигена, наші батьки і брати — чорноморські моряки. Несамовито внла фашистська потвора, кремсала і без того поранену землю. Здавалось, не було жодного живого місця.

Та воно було! Смужку землі між нашими і ворожими окопами ніхто ие смів займати. Смерть сховав на цій смузі підступний ворог. Мінннй пояс зв'язав руки чорноморським морякам. Не могли десантники прорватися До фашистів і зав'язати з ними бій. А як потрібен був він цей бій, сміливим соколам, як хотіли вони долетіти до ворожого гнізда та відплатити за все!..

Кущ сріблястого лоха, який ріс в тому місці, де засів ворог, похитував своїми вітами. Мовчала страшна смужка землі. До болю в очах вдивлялися в неї моряки, сапери, інженери. Вони наглядали ту заповітну стежку, якою вночі можна було б пробратися до ворога.

Кінчались боєприпаси, кінчалась вода в амфорі... Треба було діяти.

Але хто поведе? Поведе той, кому очі свої віддасть орел, а лев — своє серце.

Тієї ночі життя дало все це російській дівчині комсомолці, наймолодшій у загоні — Галині Петровій. Вона знайшла заповітну стежку і повела нею моряків прямо на кущ сріблястого лоха, його сріблясте листя добре було видно тієї ночі -— воно відбивало далеке світло білих пухнастих хмар.

Мовчала земля. Мовчав ворог. Мовчало море... Стукали тільки кроки. Не по землі стукали. В серці кожного моряка...

Кожен крок — бій. Зробиш його — виграєш бій. Цього варто було чекати сорок днів і сорок ночей. Варто було мерзнути і голодувати, Щоб побачити перед собою заповітний кущ сріблястого лоха. Дійти до нього — означало здобути перемогу.

І Галина пройшла, а за нею пройшли бійці. Слід у слід.

Не думав ворог і не гадав, що пройде по мінному поясу радянський десант. Був упевнений, що підступність візьме верх над сміливістю.

Та Налетіли на ворога соколи з орлицею. Заметушилося вороння. Полетіло, осліпнувши від страху, на своє мінне поле.

Тут і допомогла своїм визволителям древня земля Німфея, відплатила ворогові за всі свої рани.

Цей бій був останнім. Він відбувався на очах у сріблястого лоха. І радів кущ, бачачи, як гинуть вороги!

А коли скінчився смертельний поєдинок, оглянулись моряки — нема Галини Петрової. Почали вони шукати свою орлицю, кликати її: де ти, наш сміливий проводир, де ти?! Ні, не відгукнулася дівчина. Певно, не чула... Вона лежала біля куща сріблястого лоха і щось тихо шептала. З пораненого серця її на землю стікала червона кров.

Вітер гнав останню хмаринку. Хвилі обережно пестили берег, наче боялись завдати болю пораненій землі. Все посвітлішало довкола, все раділо.

Похмурими були тільки обличчя десантників. Зігнули свої плечі, почорніли з горя моряки. Важкі матроські сльози падали на обтріпані бушлати.

...Поховали дівчину разом з її товаришами. Поховали у братській могилі під кущем сріблястого лоха.

Багато руських воїнів прийняла древня кримська земля. Ніде немає стільки пам'ятників, скільки по дорозі від Сивашів до Керченської протоки. Поставлено пам'ятник і на могилі Галини Петрової, поряд з кущем сріблястого лоха.

Стоїть цей старий, що чудом вцілів, кущ біля самого синього моря. Щодня, щогодини, в шторм і безвітря простягує він до людей свої віти з сріблястим листям, наче радіє з того, як люди перетворюють лице землі, як вгризаються в пісок потужні машини.

І люди не чіпають куща сріблястого лоха. Не можна його чіпати. Він світив, як маяк, коли чорноморський десант вела Герой Радянського Союзу комсомолка Галина Петрова.

МАТИ СЕВАСТОПОЛЬСЬКА

І, не пройти, не проїхати на Севастополь, Щоб не глянути на багряну повінь маків, що тягнеться вздовж дороги. Вони то гарячими краплями розбризкані, то суцільним килимом вкривають землю в підніжжі обелісків героям, біля зруйнованих старих окопів і укріплень. І що ближче до міста Слави, столиці моряків-чорноморців, то яскравіше палає квітами земля.

Звідки вони тут? Чому так щедро прикрасила природа ці суворі, урочисто мовчазні місця?

Поговоріть з севастопольцями, і вони розкажуть вам історію, правдиву й сувору, яку зберігають не тільки в пам'яті своїй, але й в серцях.

Історію про материнське серце, про вірність синівську, про доблесть морську...

Щасливою була Мати: багато синів у неї і всі, як на підбір — один одного кра щий і вродою, і серцем. Добрі, чесні, працьовиті. Самі кволого не скривдять і іншому не дадуть. Дивиться Мати, не намилується, як ростуть вони, сил набираються. Зустріне їх дівчина — від хвилювання серцем на мить замре, побачить адмірал — крок уповільнить: добрі моряки підростають.

Але ось настав час, і пішли сини на кораблі бойові — землю рідну оберігати, прикривати її від ворогів з моря.

Полюбили вони море. Полюбили такою любов'ю, якою може полюбити лише той, хто народився і виріс на ного березі. Та и вони до душі морю припали — адже давно відомо: морс сміливих і відважних любить.

Пильно стерегли свою країну моряки. Не один піратський корабель, що хотів напасти на неї, пустили на дно. Але небезпека, як і біда, часто приходить не звідти, звідки її чекаєш.

Одного разу почули сини тривожний заклик Матері. Землі севастопольській, місту білокам'яному загрожує небезпека. Підступний ворог сушею пробрався до його стін. Кинув на нього броньові чудовиська, військо незліченне. Славно б'ються з ворогом севастопольці, та мало сил у них, не встояти без підмоги.

Повернули сини кораблі свої на поклик материнський. І хоч дуже важко було залишати їх, зійшли на землю, як колись сходили з кораблів на захист рідного міста їх діди н прадіди. Бо земля рідна для моряків дорожча навіть, ніж корабель.

На міській пристані, прикрашеній колонами, зустріли їх севастопольці. Назустріч вийшла Мати. Глибокий сум огорнув її обличчя.

Рідні мої! — промовила вона.— Багато лнха принесли нам фашисти. Залізними стопами давлять нашу землю, руйнують жнття, кров'ю заливають міста й села. Пометіться, сини, за їх велике зло! Життя свого не шкодуйте, а місто воро- гові-супостатові не віддавайте, землю рідну відстоюйте!

І дала Мати кожному синові по шматочку граніту — землі рідної.

Будьте непохитними, сини мої, як граніт оцей! Ніколи не знайте ні малодушності, ні боягузетва.

І поцілувала кожного сина, благословляючи на подвиг ратний.

Ішли брати вулицями рідного міста і не впізнавали його: горять білокам яні палаци, здригається, ніби жива, під бомбами і снарядами земля.

Багатьох ворогів бачило місто, не раз доводилося йому показувати свою непохитність, але цей ворог був найсильні- шим, найкровожерливішим.

І така ненависть до фашистів охопила моряків, що вони тут же, наче ураган, налетіли на них. По горах високих, по долинах покотився їх бойовий заклик:

По-лун-дра!..

І затремтіли в паніці загарбники, побачивши моряків.

Хмара! Чорна хмара насувається!

Чорні дняволн йдуть!

Ні, не чорна хмара, не дияволи, а червоні бійці — червонофлотці накинулись на супостатів.

їх було небагато, чорноморців. Значно менше, ніж ворогів, що засіли в горах. Але вони не знали страху, були стійкими, як граніт, який носили иа грудях. І перед їх непохитністю не встояли фашисти, кинулися навтьоки, засіявши трупами схнли гірські.

Та не встигли севастопольці відсвяткувати перемогу, як, зібравши ще більші силн, ворог знову посунув на морську фортецю.

Гранітною скелею стали на його шляху брати-морякн. По-чорноморському б'ються з ненависним ворогом. Разять влучним вогнем, багнетом червонофлотським. Але падає один ворожий цеп, з являється ін ший, знищать цей — третій виповзає. І иема їм кінця-краю.

Багато днів і ночей гримить, не вщухаючи, битва. Чорна хмара піднялась над полем бою, закрила сонце.

Важко було морякам. І якби не море та земля рідна — ще важче було б. Коли стомляться дуже і спрага замучить — повернуться до моря, хлюпне воно хвилею на них, прожене втому, спрагу вгамує До землі припадуть — зігріє, прикриє від куль. В розпал бою Мати прийде, любов свою принесе. А любов Матері багато може. Підійде вона до одного, до другого, слово ласкаве промовить, рани перев'яже. І рана, до якої доторкнеться материнська рука, відразу ж загоюється...

Знову і знову кидались на захисників міста фашисти, але чорноморці стояли на- смерть. Вони поклялися вмерти в запек- \ому бою, але землю свою не віддати на поталу.

Мати, як могла, допомагала синам. Довго думала, як передати їм свою силу. І вирішила. Вдень і вночі, без сну і спочинку в'язала їм тільники незвичайні, вкладаючи в них всю свою силу материнську, вплітаючи її по ннточці...

Довго билися моряки з ворогом. Але ось настав день, коли останні сили стали залишати їх.

Що далі робити?

Скористалися брати затишшям, зійшлися на коротку раду. Змучені, сіли на землю, а встати не можуть.

1 раптом один з них вигукнув:

— Мати іде!

Тихо підійшла вона, схилилася над синами.

Тримайтеся, рідні! Я знаю, як важко вам. Вдягніть ці тільники. В них — вся моя сила, моя любов до вас. Хай допоможуть вони подолати ворога ненависного.

Вдягнулися моряки в тільники і тут же з радістю відчули, як сила богатирська повертається до них. А разом з нею знову піднеслася душа морська — дужа, смілива, нездоланна. Можливо, тому і назвали згодом материнський подарунок «Морською душею», пісні про нього складати стали.

Спасибі, мамо! — вклонились сини Матері, і — знову в бій. Тільки мерехтять у гущі ворогів смугасті тільники, та розвіваються стрічки матроські.

Вистояли і на цей раз моряки. Відбили ворожий штурм.

Але ворог був сильний. Дуже сильний. Зібрав він нові війська, стягнув їх звідусіль ще більше, ніж раніше. Тисячі літа-

20914 384

ків і танків кинув на місто... Привіз гармати небачені, кожна, як будинок величезний.

— Тепер швидко візьмемо місто! — раділи загарбники.

Але скоро казка мовиться, та не скоро діло робиться. Битва розпалилася ще з більшою жорстокістю. Вдарять гармати страхітливі — гори двигтять, дерева до землі пригинаються, море здіймається хвилями. В пекельному ревищі бою дня від ночі не відрізнити. Усе живе гине, горнть. Падають скелі, каміння плавиться. А моряки стоять, як і стояли. Непохитно.

Уже люта зима змінила осінь, прийшла весна, настало й літо, а моряки все б'ються й б'ються з ворогом, не відступають ні на крок. Багато знищили вони чужинців поганих. Тільки сили занадто нерівні: на кожного моряка тисяча лізе. У довгих кривавих боях ріділи ряди чорноморців...

І вирішили моряки востаннє кинутись на ворога, загинути в грізному бою, смертю своєю перепинити шлях ненависним загарбникам.

І знову прийшла Мати. І знову сини почули її трохи сумний та врочистий голос.

— Снни мої!— сказала Мати. Я люблю вас понад усе на світі. Скажіть мені: «Мамо, іди з нами в бій!» -— і я сміливо піду тієї ж миті. Безмежна моя любов до Вітчизни і до вас, мої рідні, безмірна моя ненависть до ворогів... Але я вже стара. І я віддаю вам найдорожче, що в мене залишилося — своє серце!..

Вражені, дивилися брати на Матір свою, неспроможні й слова промовити.

Мати!.. На світі нема нічого більш святого, ніж твоя велика любов. Нема нічого багатшого за твоє серце — невичерпне джерело сили.

Навіть вороги затихли, приголомшені сплою материнської величі.

211

Вона стояла в промінні вечірнього сонця, на самій вершині гори, яку захищали

14*її сини, і, здавалося, Що це вона, а не сонце, випромінює золоте світло, осяваючи все навколо. З її грудей повільно падали на вистраждану спопелілу землю важкі краплі крові.

І сили моряків подесятерилися. Налетіли вони на ворогів і билися з такою люттю, з такою відвагою, з якою ще ніхто і ніколи не бився! Падали, вставали і знову кидалися на фашистів. З їх ран незліченних лилася кров. Та вони не вмирали! Бо неможливо убити, знищити Материнське Серце!

Вороги не витримали нищівного удару і відступили. Тепер уже назавжди.

А там, де падали краплі материнської і синівської крові, виростали і жаріли маки. їх багато на севастопольській землі, як багато крові пролито чорноморцями за її щастя.

6ф»

ЧАРІВНА СУРМА

кщо у вас велике серце і якщо в ньому знайдеться місцинка для нової світлої казки, знайте — є на світі чарівна сурма. Вона вся із сонця. Вона виблискує як тисячі сві- танків. Сонце віддало їй найяскравіші, найдзвінкішї свої промені і щороку воно додає до її дивовижного сяйва по новому променю.

Ця сурма така яскрава і так сліпить очі, що стара Ведмідь-гора зберігає її в глибокій печері. Там вона лежить в оксамитовій темряві. І ніхто на світі не можепройти туди, бо вхід до печери міцно закритий важкою лапою Ведмідь-гори. І не знайшлося ще такого богатиря, який би зрушив кам'яну брилу з місця.

Тільки раз на рік Ведмідь-гора, піднявши праву лапу, відкриває вхід до пе мери. Першим туди вривається світлий промінь, Щоб зробити ще яскравішою чарівну сурму...

І щороку в один і той же день і годину, коли сонце, скупавшись у морі, починає повільно підійматися над Ведмідь- горою, щоб витерти перлинні краплі моря білими пухнастими хмарами, по хрусткій гальці на берег вибігає вихрястий хлопчина. Легкий ранковий вітерець розвіває на його грудях гарячу часточку зорі — червоний піонерський галстук.

Хлопчина бере з печери чарівну сурму, підносить її до губ, і в голубе небо лине веселий КЛИЧ-

Дзвенять хмари, завмирають ліси, на хилах далеких голубих гір народжується луна, і вона повторює врочисту пісню чарівної сурми.

Летить ця пісня, обганяючи вітер, за ліси і гори, за ріки і моря, і чують її діти в містах і селах, в аулах і кишлаках по всій нашій країні.

Чарівна сурма збирає піонерів в Артек, де міцне рукостискання стає дружбою, посмішка — веселим сміхом, а загальна радість — великим хороводом-

Біжать поїзди, пливуть кораблі, летять літаки. Це з різних місць в Артек поспішають хлопчики і дівчатка. Вони не можуть всидіти вдома. А вихрястий сурмач все сурмить і сурмить у голубе небо!

Щороку він збирає все більше й більше дітей на березі Чорного моря. Так повелося здавна, так буде в Артеку завжди, бо ще довго-довго над землею горітиме веселе сонце!

Та якось над морем не розлилася пісня чарівної сурми. Це було того року, коли в Крим прийшли фашисти. Вони вбивали і дорослих, і дітей, вони спалювали міста і вирубували сади, вони топтали кованими чобітьми нашу рідну землю.

Очі людей пересохли від сліз. Гірські ручаї і ріки стали червоними від крові. Каміння почорніло з горя. Засохла трава. Потьмяніло небо. Похмурим стало море, сумною земля.

Тихим і безлюдним був артеківський берег. Ні сміху, ні гомону — ні душі... Наче тут ніколи й не було Артеку...

.Як тільки сюди прийшли фашисти, похмурий німецький генерал наказав своїм солдатам відшукати чарівну сурму, дістати хоч з-під землі — так вже йому хотілося заволодіти головним скарбом цього краю! Він думав зібрати всіх дітей і вивезти їх в рабський полон.

Три дні і три ночі гасали солдати по узбережжю. Вони заглядали під кожен камінь, під кожен пеньок, але ніде не могли знайти входу до печери. Ведмідь-гора, навалившись, закрила ііого своєю лапою.

А коли солдати наближались до заповітного місця, Ведмідь-гора починала двигтіти-—на голови чужоземних загарбників обвалювався страшний камнепад! Сліди його і нині видно на схилах Ведмідь-гори.

Так і не вдалося загарбникам оволодіти чарівною сурмою. Так і не змогли вони просурмити в неї, щоб зібрати всіх дітей і вивезти їх в страшну неволю!

Тоді розлютований генерал наказав влаштувати конюшні в дачах Артеку. Фашисти спалили піонерський палац. Він запалахкотів, і в зловісній тиші було чути, як від нестерпного жару тріскається його узорчатий мармур.

Та недовго вороги були на кримській землі. Вона горіла в них під ногами, і, колн останнього з них вибили з Криму, тут знову зацвів мигдаль. Кажуть, що ніколи ще він не цвів так красно, як тієї весни!

А коли в садах відшумів травень, в Артеку знову залунали звуки чарівної сурми. Кажуть, що иіколи ще вона не дзвеніла так дзвінко! Вона збирала старих артеківців і нових на врочисту піонерську лінійку.

І де б у цю мить не були вони, почувши дзвінку пісню, вони поспішають в Артек, вони шикуються на лінійку! Одних вона застає за верстатом, других — за штурвалом корабля, третіх — за креслярським столом, четвертих — в дорозі.

І кожен відчуває, як в цю хвилину весело починає битися його серце, як в його глибині починає пульсувати це напрочуд знайоме і тепле слово — Артек.

—- Слухайте всі, слухайте всі! — дзвінко сурмить сурмач, і його сонячний заклик чують далеко за морями і горами. Він збирає артеківців усіх поколінь на свою лінійку.

Наповнена живим подихом нового дня, чарівна сурма має незвичайну силу: вона не тільки збирає і скликає всіх живих, вона воскрешає і загиблих героїв! Вони також чують її заклик і першими стають на лінійку на почесне місце — на правий фланг піонерського строю.

Т імур Фрунзе, Іван Туркенич, Гуля Корольова, Володя Дубінін, Рубен Ібар- рурі, Вітя Коробков. Раднк Руднєв, Ліля Карастоянова, Лія Молдагулова Гриша Акопян... Росіянин, іспанець, болгарка, казашка, вірменин... Вони були спаяні одним сонцем, одною боротьбою. Вони були артеківцями. Вони стали героями. Про їх світле життя написані світлі книги. їх іменами названі піонерські загони, дружини, школи і вулиці великих і малих міст, їх імена горять на бортах кораблів, на червоних знаменах, дзвенять у піонерських піснях про подвиги в ім'я любимої Батьківщини Вони завжди — в піонерському строю: артеківці залишаються артеківцями!

Щороку 16 червня, в день народження табору, вони шикуються на врочисту лінійку. Артек кличе їх. Вони приходять до нього. Стають обличчям до сонця на перекличку артеківських поколінь. Неможливо уявити цю шеренгу, що розтягнулася на сто кілометрів! Але кожен арте- ківець стоїть 5' цей день на лінійці в Артеку, і щороку під легендарною Вед- мідь-горою летять у голубу далину звуки чарівної сурми!

ЗМІСТ

Квіти з чорноморського берега5

Іфігенія в Тавріді ..... 11

Понт Аксинськин і Понт Евксинськнй19

Гікія — героїня Херсонесу... 24

Як виникла Ялта ..... 35

Смерть Мітрідата ...37

Дівоча баніта ..42

Ведмідь-гора .. 48

Скелі-близнята ......55

Кам'яні парусники . ..64

Кара-Даг — Чорна гора72

Чому Чорне море бурхливе. . 82

Тополя, гранат і кипарис88

Кизил — шайтанова ягода92

Фонтан сліз . 97

Хан та його син . . ..104

Камені Мати і Дочка . .... .119 Про відважного козака та жадібного турка , 126

Русалка та фонтан Арзи .... 131

Джерело Святослави136

Оксана . ..143

. Про озера цілющі- 151

Дівчина-чайка . ..157

Золотий берег . -. . . .167

Кутузовськнй фонтан172

Про сім колодязів181

Наші зорі188

Сріблястий лох193

Мати севастопольська202

Чарівна сурма213

ЛЕГЕНДЬІ КРЬІМА (На украинском язьіке) Видання 6-е

Переклад з російської Є. А. О лежко

Редактор Є- Л. Шахнюк. Художній редактор /. Т. Литвинов. Технічний редактор О. Т. Фі- сенко. Коректор В. Ф. Аарісс.